Jeg leste manuset og det var en setning
som sa: "Hvis jeg ikke har minnene mine, har jeg noen gang eksistert?"
Den har satt seg fast hos meg.
Minnene våre skal vare evig.
De former oss og gjør oss til den vi er.
Bra opptak.
Idéen er at jeg...
ikke vil huske livet jeg har opplevd,
min kona eller mine barn.
Det er nok den største frykten.
Og nylig fikk jeg noen nyheter som fikk meg til å tenke
mye mer på dette.
Da jeg først begynte å utforske hvordan man kan leve bedre og lenger,
fikk jeg en lang liste av tester....
-Hvordan går det? -...fra levetidseksperten Dr. Peter Attia.
-Hvordan går det idag? -Bra.
Så vi gjorde en enorm undersøkelse av deg.
Vi har alle mulige blodprøver man kan få
og jeg har sett på alle gener i kroppen din.
Generelt er resultatet fantastisk.
Jeg tror at bare ved å se på deg
er det helt klart at du tar godt vare på deg selv,
men vi fant noe som kan være bekymringsfullt.
Korrekt.
En av gentestene vi gjorde
var å se på et protein gen APOE.
Du har en sjelden kombinasjon, du har to kopier av APOE4,
et sett fra moren din og ett fra faren din.
Hva betyr det konkret?
Det betyr du har økt risiko for Alzheimers sykdom.
Hvor mye større?
Muligens rundt åtte til ti ganger høyere
enn den vanlige befolkningen.
Ok.
Du er...
Du tror hele tiden du skal leve evig,
spesielt når du er ung.
Og så blir du fortalt dette:
"Dette kan være det som tar livet av deg,"
"Wow". Det satte meg helt ut.
Det er vanskelig å forestille seg, men...
jeg tror om vi gjør alt som er mulig, steg for steg
kan vi redusere risikoen til samme nivå som en vanlig person.
Greit.
Jeg ser du ikke du tror på meg når jeg sier det,
men jeg tror du vil over tid.
Det er sannsynligvis en velsignelse at du har dette genet.
Fordi motivasjonen det vil gi meg til...
Dette vil motivere deg til å ta grep idag
som de flest på din alder aldri ville tenkt på
-før de er i 50- eller 60-årene. -Greit.
Jeg har brukt mesteparten av livet mitt på å være detaljorientert
om min helse og velvære
og sett hvordan jeg kan bli sterkere og sunnere.
Men jeg har aldri fokusert på helsen til hjernen min.
Denne nyheten endrer ting.
Her er en test for å sjekke frontallappens funksjon og planlegging.
Se hva jeg gjør først, så kopierer du meg.
Ok? La oss starte.
Derfor møter jeg anerkjente nevrolog Dr. Sharon Sha.
Vent.
Var det... Må se det igjen.
Jeg vil som alle andre, bevare hukommelsen min
så lenge som mulig, og være istand til å
ta vare på meg selv.
Selvsagt er du veldig sunn,
men etter fylte tretti begynner hjernen å forfalle.
Toppen er i vår ungdom eller i tjueårene.
Så vi må forbedre og vedlikeholde så mye som mulig.
Man kan si: "Ok, jeg skal fokusere på hjernen min når jeg er 60."
Ja.
Alzheimer sykdom og andre ting
utvikler seg 15 til 20 år før vi i det hele tatt har hukommelsessymptomer.
Jeg spiser sunt, trener mye.
Hva annet kan jeg gjøre for å bedre helsen til hjernen min?
Akkurat som du bruker tid på å trene kroppen din...
Ja.
...må du bruke tid på å trene hjernen.
Nye utfordringer kan stimulere nevronale koblinger
ved å spre hva vi kaller "nevroplastisitet",
som virkelig kan forbedre kognitiv funksjon.
Vi skal gi deg noe nytt.
La oss gi deg noe hvor du virkelig kan utfordre hjernen din.
For å hjelpe å beskytte minnene hans,
skal Chris ta en pause...
DR. SHARON J. SHA NEVROLOG
...bort fra teknologi, og ut i villmarken.
Ganske spektakulært?
Akkurat her tar du et mentalt bilde.
Uten noe som kan distrahere ham, ingen telefon eller GPS,
må Chris ta innover seg omgivelsene...
og navigere veien tilbake ved hjelp av hjernen.
Det er lett å gå seg bort her.
Glad du er her for jeg har ingen peiling.
Jeg har allerede tapt.
Fordi sosial kontakt er så viktig for kognitiv funksjon,
skal vennen hans, artisten Otis Hope Carey bli med.
Ser ut som en bra leirplass
ved bunnen av fossen der.
En god ting å huske på.
Der skal vi avslutte turen vår.
-Akkurat der? -Ja.
Hvordan skal vi komme opp dit?
Tenk på denne utfordringen som en treningsleir for hjernen,
en start for Chris
på en livslang rutine for å holde hjernen sunn.
EPISODE 5 HUKOMMELSE
DUNGHUTTI, ANAIWAN OG GUMBAYNGGIRR TERRITORIER
AORIGINAL OG TORRES STRAIT ØYFOLK
ER INFORMERT OM AT PROGRAMMET KAN INNEHOLDE
BILDER, STEMMER OG VIDEOER AV EN DØD PERSON
Jeg ønsker deg velkommen til Dunghutti, Anaiwan
og Gumbaynggirr.
Det er et delt område mellom de tre stammene.
Dette er hjemlandet til forfedrene til min kompis Otis.
I mange år har vi drømt om å dra hit og utforske det.
Så da Sharon foreslo et eventyr i villmarken
visste jeg at stedet var perfekt.
Det som gjør dette stedet så passende for vår tur
er at i denne delen av verden, er landskap og minner sammenvevd.
Kropp, sjel og ånd.
Mitt navn er Otis Hope Carey.
Jeg er fra Gumbaynggirr territoriet og også Bundjalung.
Urfolket har vært i Australia i over seksti tusen år,
så vi har en veldig lang tilknytning til Moder Jord.
I First Nations kulturen, tror vi minnene er i steinene,
i vannet, i vinden, på himmelen.
Om vi sitter og hører etter kan vi høre forfedrene våre prate til oss.
Vi håper at på turen di n
vil du høre landet vårt vil prate til deg.
Hør lyden av denne verden med ørene dine,
ikke ørene til andre.
Se denne verden med dine øyne, ikke med andres øyne.
De eldre gir oss tillatelse til å gå igjennom landet,
sier en av dem:
"Lytt med dine egne ører...
og se med dine egne øyne.
Vær tro mot hvem du er."
Og det slo meg virkelig
på et dypt nivå. Det er så vakkert.
I de neste to dagene
skal Chris og Otis gå
gjennom tusenvis av mål med villmark.
Dette er der vi skal starte og vi går i den retning, riktig?
Den mentale utfordringen har allerede startet
legge opp ruten og huske den.
VI kommer opp på den åskammen, korrekt?
Ja.
Først går de nordover gjennom en blanding av åpent landskap og skog.
Fra toppen av fossen kommer vi opp her og så til bekken,
og hvilken vei tar vi herifra?
Vi endrer retning når vi kommer til denne lille elven.
Da må vi følge elven nedover.
De må finne en elv med flere fosser
som vil ta dem til stedet
som kan være en bra leirplass for natten.
Dag to, fra leiren... må vi gå nordover.
Har du et bilde der?
Er det en sti der eller må...
Nei, vi må tråkke egen sti.
Tilslutt har de en bratt stigning opp til målet,
Wrights Lookout.
Ruten blir skog, åskam, foss,
skog, åskam, foss.
Etter fossen klatre vi opp til åpent landskap...
og jeg klarer å gå oss vill.
Bra. Jeg er glad du er med.
Men før Chris og Otis setter avsted, er det én ting til.
Gi meg telefonene.
Her.
Tusen takk. Er det alt?
-Det er alt. -Det er alt.
Én til. Denne.
Hvem vil dette bli vanskeligst for?
Sannsynligvis Otis. Han bruker telefonen mye så...
det blir vanskelig for han, ikke sant?
Lykke til.
Det begynner å regne.
Tror du vi går i riktig retning?
Bare gå. Det er det beste når du har gått deg vill, ikke sant?
Litt mer utfordrende nå som solen er borte.
Om vi ser oss rundt hvor er det mest lys på himmelen?
Der.
Enten er det en sol eller et romskip. Tipper solen.
Så nord, vest. Vi går den veien.
Greit.
Kom igjen.
Det er en god grunn til at jeg lot Chris og Ortis gå
i villmarken uten noen form for navigasjons hjelp.
Så hva tror du?
Er det en kløft der borte? Ser sånn ut.
Jeg tipper denne veien.
Prosessen med å finne den rette veien å gå
er en av de mest komplekse oppgaver hjernen vår kan gjøre.
Opp åskammen, følg vannet, bekken, fossen, til venstre.
Dette er bra.
Den stoler på en del av hjernen som er kritisk til hvordan vi bearbeider
verden rundt oss.
Det kalles hippocampus, hvor minner lagres i hjernen.
MINNER HIPPOCAMPUS
Hippocampus er en liten struktur formet som en sjøhest,
lokalisert både i venstre og høyre side av hjernen.
Tenk på det som et kart hvor alle minnene våre er oppbevart
og hvordan de kan nåes.
UTEKSAMINERING - SYKKEL - BARN - LÆRE Å SURFE
Når vi blir eldre krymper hippocampus og det er det første området
hvor sykdommer som Alzheimer setter seg.
Men når vi stimulerer den med aktiviteter som navigasjon
blir den større og sunnere som en ny forbindelse er hentet
og flere hjerneceller kommer til.
Forskere mener jo sterkere hippocampus er
jo bedre er mulighetene for å ikke miste de kognitive tapene som kommer med alder.
Droppe GPS og navigere på egen hånd
er noe Chris lett kan gjøre daglig.
Det er en enkel og effektiv måte å holde hjernen aktiv
som vil hjelpe den til å forbli sterk og motstandsdyktig.
Det nærmer seg midt på dagen.
Enig.
Nord, øst, syd, vest.
Det er nord og vi vil gå i den retningen.
Der er elven.
Ja.
Jeg kjenner på meg at vi nærmer oss målet vårt.
Jøss. Kvikksand.
Som fra filmen Never Ending Story, Swamps of Sadness.
Husker du Never Ending Story?
-Nei. -Never Ending Story. Aldri sett den?
-Tror ikke det. -Otis.
Jeg så ikke mye på TV.
Husker du de gamle TV-ene hvor du måtte flytte rundt på antennen?
-Ja. -Vi hadde en sånn.
Om du ikke... Det var ikke bare å flytte på antennen,
men du måtte være på rette stedet i rommet.
Ja.
"Pappa, ikke sitt der.
-TV-en bare skurrer da." -Ja.
Det er veldig nostalgisk å være ute i naturen...
så langt fra byer, tettsteder og sivilisasjonen.
Når jeg tenker på noe fra mine tidligste minner
de som har gjort meg til hvem jeg er, det er ting
jeg vil huske for alltid.
Jeg vokste opp i Nordterritoriet midt i ingensteds land,
fire og en halv time til nærmeste by
og jeg eide ikke sko fordi det var for varmt.
Vi tilbragte stort sett hele tiden utendørs.
Mitt første minne...
Jeg var veldig ung. Kanskje fire år.
Jeg husker faren min skulle hente noen på flyplassen
som var en gjørmete flystripe midt ute i villmarken.
Jeg gikk ut for å se etter han og fortsatte bare å gå.
Jeg husker den tørre heten.
Det røde støvet som kom overalt,
huden, håret og klærne dine.
Følelsen av føttene, føltes som de brant.
Jeg var på gråten. Jeg viste ikke hvor faren min var.
Og plutselig kom han over åsen.
Han var tydeligvis i panikk, lurte på hva jeg gjorde
ute i villmarken helt alene.
Da forsto jeg ikke hva som foregikk
eller hvorfor han var bekymret.
Jeg husker varmen og komforten jeg følte da jeg var sikker og trygg i armene hans.
-Rett opp? -Ja.
Dette er som StairMaster 2000.
-Er du tørst? -Ja.
-Jeg må drikke også. -Ja.
Så vakkert.
Normalt ville du ta et bilde og...
Ikke høre, men se gjennom kamera på telefonen.
Ja.
Utrolig å være her og ikke bli distrahert av noe.
Hvordan alle sansene er forsterket.
Luktene, alt du rører, lyden.
Ikke overrasket at Chris føler seg mer observant.
Hjernen vår utviklet seg i naturen
og det er studier som viser
hvorfor vi finner den naturlige verden så forfriskende.
Forskning tyder på at når vi er i urbane omgivelser,
alle menneskelagde visuelle mønstre, påtrengende lyder og distraksjoner
bruker den sentral delen av hjernen til å fordøye.
Som betyr at minne,
problemløsning og konsentrasjon går på en smell.
KOGNITIV BELASTNING
Forskere mener at hjernen vår er innstilt på å finne
synet og lyden av naturen mye lettere å behandle.
I stedet for å bli overbelastet,
gjenopprettes våre kognitive evner til full styrke.
Og det er ikke alt.
Tilbringe tid i naturen senker stress
som er bra for risikoen for Alzheimer og et lenger liv.
Bare en tjue minutters tur i parken
uten å sjekke mobilen
hjelper å redusere nivået
av stresshormonet kortisol.
-Vil du gå først? -Jeg går først. Kom igjen.
Hva om jeg går først? Ikke så farlig om jeg sklir.
Jo det er det. Da må jeg bære deg. Det er en stor greie.
Det er det jeg mener, du er sterkere enn meg.
Otis er super.
Herlig humor. Han er veldig snill.
Otis!
-Hjelp meg. -Et grasiøst fall.
Det må jeg si.
Han er også en fantastisk kunstner.
All kunsten din har et fugleperspektiv, riktig?
Ja, mye av det.
Det er litt topografisk kan man si.
Jeg bruker mange tradisjonelle symboler, men jeg...
myker dem opp og gjør dem mer utrykksfulle.
Men husker hvor de kommer fra, deres ekte betydning.
Jeg tar gammel tradisjonell kunst som er tusenvis av år gamle
og moderniserer dem.
Jeg prøver å gi et ny vri på en gammeldags måte.
Hver linje, hver prikk i min kunst...
akkurat som hver stein, hver elv, hvert tre
er et minne.
Jeg tror der Chris vokste opp
er det et stort urfolk samfunn, så han forstår maleriene mine.
Jeg tror det er en stor årsak til at vi går så godt sammen.
Vi skulle ha kjøpt en kano.
Et brett ville vært bedre.
Tilbringe tid med andre mennesker er bra for hjernen vår.
Vi er sosiale dyr. og være sammen med andre kan oppmuntre oss
til å lære nye ting, komme på nye tanker og se verden på nye måter.
Når vi er isolerte, er risikoen for å utvikle demens
mer enn femti prosent høyere.
Så alt vi vet som kan beskytte våre levetid
er det viktigst å omgåes folk.
Om vi fortsetter den veien kommer vi til leirplassen. Enig?
Ja. Leirplassen er ved bunnen av fossen.
Vi er på toppen av fossen
og Otis peker på hvor vi skal slå leir.
Jeg kan ikke se noen vei ned. Han kan heller ikke.
Så det er en mulighet.
Hjelpes!
Nå føler du deg i live!
Det har definitivt klarnet hodet mitt.
Det får meg til å tenke at
"Jeg håper jeg fortsatt sterk når jeg blir gammel."
Etter testresultatene mine har jeg tenkt mye
på det å bli eldre og hvordan livet vil bli.
Kanskje nyheten om at jeg har en høyere risiko for Alzheimer
ikke skulle vært overraskende.
Min bestefar har Alzheimer.
Og...
Hukommelsen hans har blitt dårligere og har vært det de siste par årene.
Det er vanskelig, når han er klar blir han veldig bekymret
fordi han skjønner hvem folk er og hvor er han?
Det er skummelt og skremmende.
Mitt mest levende minne om han var da vi satt i garasjen med ham.
Han hjalp oss å bygge ting av tre.
Han lagde sverd til oss,
små lekepistoler, gevær og slikt.
Jeg husker han var så tålmodig når vi hamret og slo,
kuttet og brakk ting.
Jeg har så fine minner som jeg er så takknemlig for...
av denne omsorgsfulle, snille personen.
Hen er en flott mann.
Bestefaren din har Alzheimer?
Ja. Han husker ikke hvem vi er,
barnebarna, eller sine egne barn.
Glemmer. Det er hjerteskjærende.
Bekymrer det deg at du kan ende opp i samme situasjon som han?
Med alt som er skremmende, enten lukker du deg
eller det motiverer deg til å overvinne det og gjøre hva du kan,
slå oddsene. Det er hva det dreier seg om, ikke sant?
Gjøre så mange forebyggende ting som mulig
for å sikre hjernes helse.
Det er en positiv energi til alt, i motsetning til
"Hvor mange eposter må jeg svare på?" eller
"Hvilken anmeldelse skal de gi meg på filmen
og vil jeg noen gang jobbe igjen?"
Dagens tur har vært slitsom, så vi har bestemmer oss for å ta kvelden.
Uansett hvor trøtt jeg er, er det ofte vanskelig å falle til ro.
Søvn var en av hovedtingene
Dr. Peter Attia fokuserte på i konsultasjonen.
Fortell meg hvordan du sover, Chris.
Har du et godt sovehjerte?
Jeg sover ikke godt. Jeg våkner mange ganger i løpet av natten.
Jeg husker selv fra jeg var yngre. Mamma snakker om det.
Det er noe med natten og søvn som forsterker
alt av bekymringer eller skyldfølelse for noe,
jeg følte jeg gjorde noe galt eller var bekymret for noe.
Og det er der fortsatt.
Så mye av det du beskriver som tapt søvn
ser ut til å komme fra hva vi kaller "apehjernen", som vi alle har.
Den slags nevroser, tanker og grubling.
Søvn er ikke en passive aktivitet Det handler ikke om å være bevisstløs.
Det er faktisk en aktiv periode hvor hjernen helbredes.
Og i ditt tilfelle, Chris, på grunn av din økte risiko
vil vi virkelig ta søvn på alvor.
Vi vet at bare en natt uten søvn
kan føre til ansamlinger av giftstoffer i hjernen
som disponerer folk til Alzheimer.
Søvn har bemerkelsesverdig gjenopprettende kraft på kort sikt,
men det gir også beskyttelse mot kronisk sykdom.
Det fungerer slik. Når vi sover, blir avfall som har bygd seg opp gjennom dagen
vasket bort ved en slags avfalltømming,
kalles det glymphatiske system.
Jo eldre vi blir, og spesielt når vi ikke sover ordentlig,
blir denne oppryddingen slurvete.
Skadelig avfall bygges opp raskere enn det kan ryddes vekk.
Tetter opprenskingen,
forårsaker betennelse og kan føre til Alzheimer.
ALZHEIMER SYKDOM
Det er mye Chris kan begynne å gjøre nå
for å forbedre søvnen og søvnkvaliteten.
DR. PETER ATTIA LEGE
Legge til seg enkle vaner
som å legge seg og våkne opp til samme tid,
redusere stress før leggetid
og sjekke eposter og sosiale medier.
Det er lett når han camper ute i skogen.
Forhåpentligvis fortsetter han med dette når han kommer hjem
som vil være nyttig for hans kognitive helse i fremtiden.
Et sunt søvnregime er ikke det eneste
Chris må gjøre.
Bra.
Mange av vanene han har lagt til seg allerede
kan bidra til å forhindre hjernesykdommer senere i livet.
Der ser du!
Ved periodisk faste og spise en diett med mye grønnsaker og fisk
forebygges en cellulær aldring som kan føre til Alzheimer.
Skal jeg skal le eller gråte.
Ta grep for å redusere stressnivået vil hjelpe å beskytte hukommelsen.
Utsette kroppen for ekstreme temperaturer
har vist seg å redusere risikoen for Alzheimer betydelig.
Hvordan sov du sist natt? Det var ganske vått.
Det var vakkert med fossen i bakgrunnen.
-Fossen sang meg i søvn. -Ja.
Det er dag to, og etter en god natts søvn
føler jeg meg som ny.
Jeg vet jeg bare har vært borte fra mobilen og epost én dag og én natt,
men allerede nå føles hjernen min klarere og rolig.
Jeg er spent på hva som kommer.
Vet du hvilken retning vi skal gå?
Fortsette nordvest?
Har solen kommet opp?
Jeg tror solen kommer opp litt senere.
Vi skal til Wrights Lookout forhåpentligvis i tide for corroboree.
Vi går mot Wrights Lookout
som er en veldig spesiell møteplass for urbefolkningen i området,
hvor ulike nasjoner samles før i tiden.
Hva er en corroboree egentlig? Hva kan vi forvente skal skje?
Tre nasjoner møtes
og vi vil danse, det handler om å utveksle visdom
-og bare sette pris på landet sammen. -Ja.
Det handler om å føle tilknytning til noe utenfor deg selv.
Ett hundre prosent. Det har ikke vært en corroboree her
på over hundre år, så det vil bli veldig spesielt
og det vil bli veldig sterkt og åndelig oppladning.
Det begynner å bli brattere.
Har du klatreutstyret ditt?
Jeg vil prøve.
Den andre dagen har en annen utfordring for Chris.
For å komme til Wrights Lookout,
må han og Ortis klatre opp en fjellside.
Selvom du ser på det som en treningsøkt for kroppen,
er det like mye en treningsøkt for hjernen.
Du ser ut som en fjellgeit.
Ja.
Med all trening du gjør kan du bære meg opp.
Når vi trener
produserer kroppen vår en kjemikalie som fungerer som gjødsel for hjernen.
Det oppmuntrer nevroner til å vokse og holde seg frisk.
-Nærmer oss. -Vi er der snart.
Vi vet fra flere studier at regelmessing trening midt i livet
kan redusere mulighetene for Alzheimer
med nesten 50 prosent.
Trening, kombinert med en kognitiv utfordring
er bevist å være et ekstremt sterkt verktøy
i kampen mot demens.
Selv når vi blir eldre.
MAGDEBURG TYSKLAND
Moren min døde for fem år siden,
og hun led av demens.
Det er i bakhodet mitt,
herregud, det kommer til å skje
eller kan skje med meg
Én, to tre, fire.
Hver uke er sytti år gamle Gudrun med i en danseklasse.
Noen ganger føler jeg meg ikke like god som jeg gjorde tretti år siden.
Men oftest,
jeg er i god form.
Dette er ikke en vanlig dansetime. Det er et vitenskapelig studie.
Formålet er å finne ut om dans som trening
er mer gunstig for den aldrende hjernen enn en vanlig treningsøkt.
Dans er å lære kompliserte bevegelser.
PROF. NOTGER MÜLLER NEURODEGENERATIV SYKDOM
Det er ikke som å sykle.
Vi tror dansing er en bedre måte å forbedre hjernefunksjonen på
fordi det er en kombinasjon av kognitiv og fysisk utfordring.
Forskere har oppdaget at hjernen vår har kapasitet til å vokse og utvikle
nye koblinger selv i sent voksen alder.
Jeg er en prøvekanin!
Notger og hans team vil finne ut hvor effektivt danseprogrammet er
ved å stimulere denne veksten.
De ser etter tegn av positiv endring
i den delen av hjernen hvor hukommelse er viktig.
Vis meg frontdelen av hippocampus.
Du kan se en økning her.
Ser veldig bra ut.
Dette var en stor lettelse fordi resultatene våre viser
at dans har et utrolig potensiale
i å forbedre hjernens funksjon og struktur.
Vi håper dans vil forhindre
tilfeller av demens i fremtiden.
Det er ikke bare resultatene til Gudrun som er imponerende.
Dansegruppen viste mer vekst i hippocampus
sammenlignet med de som fulgte tradisjonell trening.
Resultatene hadde en skikkelig "wow" effekt på meg.
Jeg gir meg selv en klapp på skulderen,
sier "bra jobbet."
Vi har klatret noen timer, og endelig
føles Wrights Lookout innen rekkevidde.
-Rett opp her? -Ja.
Er dette det rette stedet?
-Bra gjort. -Bra jobbet.
Bra jobb.
Vi klarte det. Alt uten telefon, GPS eller kart.
Bare den ene tingen folk brukte i årtusener for å navigere denne jorden.
Hjernene våre.
Det er der vi kom fra.
-Lang vei. -Det er en lang vei.
Setter ting litt i perspektiv, ikke sant?
Når jeg ser hvor langt Otis og jeg har kommet,
skjønnheten i dette landskapet,
tenker jeg på hva den eldre sa til oss før vi startet turen.
"Lytt med ørene dine og se med øynene dine."
Nå gir det perfekt mening.
Hvis vi blokkerer støyen og virkelig tuner inn på den naturlige verden,
vil vi leve bedre.
Det har vært to lange dager,
men vi kom frem til corroboree-samlingen.
På vegne av de tre nasjonene ønsker vi å invitere dere til å danse med oss.
-Selvsagt. Tusen takk. -Ja.
-Jeg er ikke god til å danse. -Det er ok!
Jeg trodde jeg bare skulle se på.
Nå er jeg virkelig nervøs.
-Paddle venstre. Paddle høyre. -Paddle venstre, paddle høyre.
Lav, lav, skulder, skulder.
Ok.
Det er en så vakker velkomst fra alle,
og oppmuntring, jeg kommer ganske raskt inn i det.
Jeg ser bort på Otis,
og jeg begynner å forstå hva dette betyr for han.
Møtet med disse tre nasjonene.
Jeg føler styrke. Jeg føler en tilhørighet.
Denne samlingen er for å vekke våre forfedre
i minnene og historiene våre fra jorden.
Ikke bare skaper jeg nye og vakre minner...
men jeg deler det med Chris, og vi kan snakke om det
i mange år fremover.
Jeg var bekymret
for at jeg kan miste hukommelsen når jeg blir eldre.
Men jeg har innsett hvor mye av dette jeg har kontroll over.
Resepten er enkel. Spis og sov godt.
Utfordre hjernen og kroppen min med nye opplevelser
og fordyp meg i naturen,
vekk fra distraksjonene og stress i det moderne liv.
Og det viktigste av alt, del dette med de jeg elsker.
Ingen av disse enkle handlingene er vanskelig å gjøre.
Dette er hva jeg elsker å gjøre uansett.
Ting jeg vil gjøre oftere.
Og forhåpentligvis vil jeg ikke bare leve et lykkeligere og mer givende liv,
bringe glede til familien og vennene mine slik som bestefar gjorde,
men sammen vil vi lage dyrebare, nye minner
som vil leve med meg for resten av livet.
Tekst: Cathrin Andersen