V jednom scénáři jsem kdysi našel větu:
„Pokud nemám žádné vzpomínky, existoval jsem vůbec?“
Ta mi utkvěla v mysli.
Naše vzpomínky by měly trvat věčně.
Formují nás a dělají z nás toho, kým jsme.
Dobrá rána, synku. Dobrá rána.
Myšlenka, že bych…
nebyl schopný si pamatovat život, který jsem prožil,
nebo moji ženu, moje děti…
To mě děsí asi ze všeho nejvíc.
Nedávno jsem se dozvěděl něco, kvůli čemu o těchto věcech
teď přemýšlím mnohem víc.
Když jsem poprvé začal zkoumat, jak žít lépe a déle,
poslali mě na celou sérii testů.
Vedl je expert na dlouhověkost, doktor Peter Attia.
-Jak se máš? -Dobře.
Provedli jsme spoustu důkladných vyšetření.
Udělali jsme všechny možné krevní testy
a já pečlivě zkontroloval snad každý gen, který máš v těle.
Tvoje celkové výsledky vypadají úžasně.
Když se na tebe podíváme zvenku,
je jasné, jak moc se o sebe staráš.
Ale přece jen jsme našli pár věcí, které nás znepokojily.
Aha.
Několik genetických testů
bylo zaměřeno na gen pro bílkovinu zvanou ApoE.
Ty máš velmi vzácnou kombinaci, a to dvě kopie ApoE-4,
jednu sadu od mámy a druhou od táty.
A co přesně to znamená?
To znamená, že máš zvýšené riziko Alzheimerovy choroby.
Jak moc zvýšené?
Pravděpodobně zhruba osm až desetkrát vyšší
než člověk v běžné populaci.
Aha, dobře.
Člověk si…
Člověk si pořád myslí, že bude žít věčně,
zvlášť když je mladý.
A pak mu zničehonic řeknou:
„Tohle může být to, co tě dostane.“
Na chvíli mi to úplně vyrazilo dech.
Vím, že je těžké si to představit, ale…
věřím tomu, že když podnikneme veškeré možné kroky,
můžeme toto riziko snížit na míru běžnou u ostatních lidí.
Jasně.
Vlastně, když to řeknu teď, tak mi to asi nebudeš věřit,
ale za nějakou dobu snad ano.
To, že ten gen máš, je dost možná požehnání.
Kvůli motivaci, kterou mi to dá…
Přesně. Bude tě to motivovat, abys už dneska podnikl kroky,
které by většinu lidí tvého věku ani nenapadly,
-dokud jim nebude 50 nebo 60. -Jasně.
Většinu svého života věnuju velkou pozornost
svému zdraví a životnímu stylu
a přemýšlím nad tím, jak být silnější, zdravější a tak dále.
Ale nikdy jsem se vlastně nezaměřil na zdraví svého mozku.
Tahle informace to mění.
Tohle je test na kontrolu funkce čelního laloku a plánování.
Dívej se, co dělám, a pak to zopakuješ.
Dobře? Tak jdeme na to.
Proto jsem navštívil proslulou neuroložku, doktorku Sharon Sha.
Počkat.
Potřebuju to vidět ještě jednou.
Asi jako všichni si chci zachovat paměť
na co nejdéle a nenechat se zahnat do rohu
bez schopnosti nějak fungovat.
Jasně. Samozřejmě jsi opravdu zdravý,
ale po třicítce náš mozek začíná degenerovat.
Na vrcholu jsme v mládí nebo kolem dvaceti let.
Takže ho musíme posilovat a udržovat, co nejvíce to jde.
Nejde říct: „Fajn, v šedesáti se zaměřím na mozek.“
Jasně.
Protože Alzheimer a další nemoci
se vyvíjí 15 až 20 let předtím, než se vůbec projeví problémy s pamětí.
Jím dobře, hodně cvičím.
Co dalšího můžu dělat, aby mi to pomohlo zlepšit zdraví mozku?
Stejně jako musíš věnovat čas posilování těla…
Jasně.
…musíš taky posilovat mozek.
Nové podněty stimulují neuronové spoje,
čímž se rozšiřuje tzv. neuroplasticita
a to může zásadně zlepšit kognitivní funkce.
Takže pro tebe najdeme nějaký nový podnět.
Podnět, který bude pro tvůj mozek opravdovou výzvou.
Abych mu pomohla ochránit vzpomínky,
chci, aby si Chris dal…
DOKTORKA SHARON J. SHA
…pauzu od normálního života a technologií, aby se ponořil do divočiny.
Dost působivý, co?
Vryj si tohle místo do paměti.
Bez ničeho, co by ho rozptylovalo, bez telefonu, bez GPS,
se bude Chris muset stát součástí svého okolí…
a najít cestu z téhle pustiny jen pomocí svého mozku.
Tady vůbec není problém se ztratit.
Ještěže jsi tady, protože já nemám páru.
Už jsem se ztratil.
A protože pro kognitivní funkce je velmi důležitý sociální kontakt,
spolu s ním půjde jeho kamarád, umělec Otis Hope Carey.
Tohle vypadá jako dobrý tábořiště,
dole u toho vodopádu.
Tak si ten bod zapamatujte.
Tady tu túru zakončíme.
-Přímo támhle? -Jo.
Jak se tam nahoru dostaneme?
Berte tuhle výzvu jako výcvikový tábor pro mozek,
způsob, jakým Chris nastartuje
celoživotní návyky k udržení zdravého mozku.
TĚLO NEZNÁ HRANIC S CHRISEM HEMSWORTHEM
DÍL PÁTÝ PAMĚŤ
ZEMĚ KMENŮ DUNGHUTTI, ANAIWAN A GUMBAYNGGIRR
AUSTRÁLIE
UPOZORNĚNÍ PRO PŮVODNÍ OBYVATELE AUSTRÁLIE
A OSTROVŮ TORRESOVA PRŮLIVU: TENTO POŘAD
MŮŽE OBSAHOVAT OBRAZY, HLASY A VIDEA ZEMŘELÝCH OSOB
Vítám vás. Vítám vás v zemi kmene Dunghutti, zemi kmene Anaiwan
a zemi kmene Gumbaynggirr.
Je to země sdílená těmito třemi kmeny.
Toto je země předků mého kamaráda Otise.
Roky jsme snili o tom, že sem podnikneme cestu a prozkoumáme ji.
Takže když Sharon navrhla dobrodružství v divočině,
věděl jsem, že tohle bude ideální místo.
A skvěle se pro naši cestu hodí i proto,
že v této části světa se krajina a paměť proplétají.
Tělo, mysl a duše.
Jmenuji se Otis Hope Carey.
Pocházím z kmene Gumbaynggirr a také z kmene Bundjalung.
Původní obyvatelé jsou v Austrálii už více než 60 000 let,
takže máme hodně dlouhý vztah s Matkou Zemí.
V kultuře prvních národů věříme, že paměť je v kamenech,
ve vodě, ve větru, v obloze.
Pokud si sedneme a budeme naslouchat, uslyšíme, jak k nám mluví naši předci.
Doufáme, že na vaší cestě
budete naslouchat tomu, jak k vám naše země promlouvá.
Poslouchejte zvuky tohoto světa svýma vlastníma ušima,
ne ušima jiných.
Dívejte se na tento svět svýma vlastníma očima, ne očima jiných.
Když nám stařešinové dávali svolení projít jejich zemí,
řekli: „Poslouchejte
„vlastníma ušima…
„a dívejte se vlastníma očima.
„Zůstaňte věrni tomu, kým jste.“
To ve mně opravdu zarezonovalo a promluvilo to k něčemu
velmi hluboko. Je to opravdu krásné.
V průběhu příštích dvou dní
budou muset Chris a Otis najít cestu
skrz tisíce hektarů divočiny.
Dobře. Takže odsud vyrazíme a půjdeme tudy, jo?
Ale mentální výzva už začala,
plánování trasy a její uložení do paměti.
A pak narazíme na tenhle hřeben, že jo?
Jo.
Nejdřív zamíří na sever, střídá se tam otevřená krajina a les.
Od vodopádu dojdeme sem, najdeme tenhle potok
a potom kudy?
Změníme směr, až dorazíme k téhle říčce.
Pak musíme jít po proudu.
Musí najít řeku s kaskádou vodopádů
a ta je dovede na místo,
které by mohlo být vhodné na táboření.
Tak, druhý den túry vyrazíme z našeho tábora na sever.
Máš tam fotku, jo?
Je tam nějaká cesta, nebo…
Ne, musíme si vyšlapat vlastní.
Nakonec je čeká strmý výstup na jejich cíl, náhorní plošinu
Wrights Lookout.
Fajn, takže trasa: les, hřeben, vodopád,
les, hřeben, vodopád.
Po vodopádu vyšplháme do otevřené krajiny…
a kvůli mně se určitě ztratíme.
No, jsem rád, že tam budeš.
Ale než Chris s Otisem vyrazí, zbývá ještě jedna věc.
Vaše telefony.
Tak jo, na.
Díky. Díky. To je všechno?
-To už je všechno. -Jsou všechny.
Ještě jeden. Tenhle.
Tak pro koho to bude těžší?
Asi pro Otise. Je pořád na telefonu, takže…
bude to pro něho náročný, že jo?
Hodně štěstí.
Bude pršet.
Myslíš, že jdeme správným směrem?
Prostě jdi. To se má udělat, když se ztratíš, ne?
Teď je to trochu náročnější, když není vůbec vidět slunce.
Když se rozhlédneme, kde je nejjasnější obloha?
Támhle.
Buď je to slunko, nebo vesmírná loď, směřující ke slunci.
Takže sever, západ. Potřebujeme jít tímto směrem.
Asi jo.
Tak jdeme.
Mám velmi konkrétní důvod k tomu nechat Chrise a Otise
napospas divočině bez něčeho, co by jim pomohlo najít cestu.
Tak, co myslíš?
Je ta rokle tady? Vypadá, že jo.
Jo, asi tímhle směrem.
Proces určování správného směru cesty
je jeden z nejsložitějších úkolů, jaké náš mozek může provádět.
Nahoru na hřeben, podél vody, říčka, vodopád, zabočit doleva.
Jo, to je dobrý.
Závisí na oblasti mozku, která je zásadní pro to, jak zpracováváme
okolní svět.
Nazývá se hipokampus, paměťové centrum mozku.
PAMĚŤ HIPOKAMPUS
Hipokampus je malá struktura, tvarem připomínající mořského koníka.
Nachází se na levé i pravé straně mozku.
Představte si ho jako mapu míst, kde jsou uloženy naše vzpomínky,
a jak je najít.
PROMOCE - PRVNÍ KOLO - NAROZENÍ DÍTĚTE
Jak stárneme, hipokampus se zmenšuje a je to jedno z prvních míst,
na která se zaměří nemoci, jako je Alzheimer.
Ale když ho stimulujeme činnostmi, jako je navigace,
zvětšuje se a je zdravější, jak se formují nová spojení
a vytvářejí se mozkové buňky.
Vědci mají za to, že čím silnější náš hipokampus je,
tím větší máme šance odolat kognitivním poruchám spojených s věkem.
Zahodit GPS a hledat si cestu sám
je něco, co Chris může lehce začlenit do svého běžného života.
Je to jednoduchý způsob, jak udržet mozek aktivní,
díky čemuž by měl zůstat silný a odolný.
Tak jo, teď bude asi poledne.
Nejspíš jo.
Sever, východ, jih, západ.
Tam je sever, takže půjdeme tudy.
Jsme u řeky.
Jo.
Myslím, že se blížíme tam, kde bychom měli být.
Jejda, pohyblivý písek.
To je jak scéna z Nekonečného příběhu, Močály smutku.
Znáš Nekonečný příběh?
-Ne. -Nekonečný příběh. Tys to neviděl?
-Ne, myslím, že ne. -Otisi!
Nekoukal jsem na televizi.
Pamatuješ na ty starý televizory, kde jsi musel hýbat s anténou?
-Jo. -Tak ten jsme měli.
To nebylo jen o té anténě,
musel jsi stát na určitým místě v místnosti.
Jo a taky…
Jo. „Tati, nesedej si tam,
-„televize bude zrnit.“ -Jo.
Na pobytu v přírodě je pro mě něco nostalgického…
Tak daleko od měst a civilizace.
A když si vybavím svoje nejranější vzpomínky,
ty, které mě formovaly, tak právě ty si chci zachovat napořád.
Vyrostl jsem v Severním teritoriu uprostřed ničeho,
čtyři a půl hodiny od nejbližšího města.
Neměl jsem ani boty, protože tam bylo horko.
Veškerý čas jsme trávili venku.
Moje nejranější vzpomínka…
Byl jsem malý. Byly mi asi čtyři.
Táta jel někoho vyzvednout na letiště,
což byl prostě široký pás hlíny uprostřed pustiny.
Vydal jsem se ho hledat, prostě jsem šel a šel.
Pamatuju si horko, suchou, rozpraskanou zem.
Červený prach, který vám vleze všude,
na kůži, do vlasů, do oblečení.
A ten pocit, že mě pálí nohy tak, že skoro hoří.
Plakal jsem. Nevěděl jsem, kde táta je.
Ale najednou se vynořil zpoza kopce.
Evidentně byl vylekaný, netušil, co tam dělám,
uprostřed pustiny, úplně sám.
V té době jsem nechápal, co se děje,
ani proč vypadal tak ustaraně.
Ale pamatuju si to teplo a úlevu a pocit bezpečí v jeho náruči.
-Rovnou nahoru? -Jo.
To je lepší než rotoped.
-Máš žízeň? -Jo.
-Tak se napijeme. -Jo.
Taková krása.
Normálně bys to fotil a…
Neposlouchal a díval se skrz foťák mobilu.
Jo.
Je úžasný tady být bez toho, aby nás něco rozptylovalo.
Zostří se ti smysly.
Všechny vůně, všechno, čeho se dotýkáš, zvuky.
Není divu, že se Chris cítí ostražitější.
Náš mozek se vyvíjel v přírodě
a existují studie, které ukazují,
proč je pro nás příroda tak osvěžující.
Výzkumy naznačují, že když jsme v městském prostředí,
všechny ty uměle vytvořené vizuální vzorce, rušivé zvuky a rozptýlení
zabírají klíčovým částem mozku hodně mentální energie.
ALFA AKTIVITA ENERGIE
Kvůli tomu silně trpí
naše paměť, řešení problémů i soustředění.
KOGNITIVNÍ ZÁTĚŽ
Ale vědci mají za to, že náš mozek je nastavený tak,
že obrázky a zvuky přírody zpracuje mnohem snadněji.
Namísto toho, aby byly přetížené,
budou naše kognitivní funkce opět v plné síle.
A to není všechno.
Pobyt v přírodě také snižuje stres
a to je dobré pro riziko Alzheimera i dlouhověkost.
Dokonce už dvacetiminutová procházka v parku
bez koukání na mobil
prokazatelně snižuje množství stresového hormonu kortizolu.
-Určitě nechceš jít první? -Půjdu.
Co kdybych šel já? Když uklouznu já, nebude to taková hrůza.
To teda bude. Budu tě muset nést, to bude velká hrůza.
To právě myslím, jsi silnější než já.
Otis je skvělý člověk.
Má skvělý smysl pro humor. Je moc laskavý.
Otisi!
-Pomoc! -Ale upadl jsi elegantně.
Musím říct.
A taky je fantastický umělec.
Tvoje díla se musí vidět z ptačí perspektivy, že?
Hodně z nich ano.
Asi by se dalo říct, že jsou topografická.
Používám hodně tradičních symbolů, ale…
trochu je zjemňuju, snažím se, aby byly výmluvnější.
Taky se snažím připomenout, odkud pochází, jejich pravý význam.
Vezmu tradiční umění, tisíce let staré,
a modernizuju ho.
Snažím se mu dát novou interpretaci.
Každá linka a tečka v mých dílech…
stejně jako každý kámen, každá řeka, každý strom,
je vzpomínka.
Tím, že Chris vyrostl tam, kde vyrostl,
kde je obrovská domorodá komunita, tak mým malbám rozumí.
A myslím, že je to i hlavní důvod, proč si tak rozumíme spolu.
Měli jsme si vzít kánoi.
Lepší by byl bodyboard.
Trávení času s dalšími lidmi je pro náš mozek přínosné.
Člověk je společenské zvíře a pobyt s jinými lidmi nám pomůže
učit se nové věci, podnítit nové myšlenky nebo způsoby náhledu na svět.
Ale když jsme osamocení, riziko rozvoje demence
je zhruba o padesát procent vyšší.
Takže ze všech věcí, o kterých víme, že můžou chránit naši dlouhověkost,
jsou lidé kolem nás možná to nejdůležitější.
Když budeme pokračovat tudy, měli bychom dorazit na to tábořiště, jo?
Jo. Tábořiště je u paty vodopádu.
Takže stojíme nad vodopádem
a Otis ukazuje, kde bychom mohli tábořit.
Nevidím žádnou cestu dolů. Otis taky ne.
Takže to má jen jedno řešení.
Ty jo!
Teď cítím, že žiju!
Tak to mi rozhodně vyčistilo hlavu.
A nutí mě to přemýšlet,
jestli budu pořád skákat bomby, až budu starý.
Od výsledků mých testů hodně přemýšlím
nad stárnutím a tím, jak by můj život mohl pak vypadat.
Možná by to, že mám vyšší riziko Alzheimera,
nemělo být až takové překvapení.
Můj děda má Alzheimera.
A…
Jeho paměť se zhoršuje už posledních pár let.
Je to složité, protože když má světlou chvilku, tak se vyleká,
protože si uvědomí, kdo je kdo a proč… Kde je?
Je to dost znepokojující a strašidelné.
Nejživější vzpomínky na něho mám, když jsme s ním sedávali v garáži.
Pomáhal nám dělat věci ze dřeva.
Vyřezával nám meče,
malé napodobeniny pistolí a pušek a podobně.
A pamatuju si, že s námi měl velkou trpělivost, když jsme do všeho bušili
a řezali a rozbíjeli věci.
Mám na něj tak krásné vzpomínky, za které jsem strašně vděčný…
Vzpomínky na starostlivého, laskavého člověka.
Je to krásný člověk.
Takže tvůj děda… má Alzheimera?
Jo. Nepamatuje si, kdo jsme,
svoje vnoučata, ale ani svoje vlastní děti.
Zapomíná. Trhá to srdce.
Dělá ti to vlastně starosti, že bys mohl skončit jako on?
Jako u většiny věcí, který tě děsí. Buď tě to odrovná,
nebo tě to motivuje, abys to překonal nebo aspoň udělal, co můžeš,
abys nad tím zvítězil. O tom to je, ne?
Prevence, která zajistí
zdraví mozku.
Je v tom pozitivní energie, narozdíl od:
„Na kolik emailů ještě musím odpovědět?“ nebo
„Jakou recenzi bude mít můj film
„a budu ještě někdy pracovat?“
Dnešní túra nám dala zabrat, takže jsme se rozhodli zalehnout.
Ale ať jsem jakkoli unavený, vypnout je často boj.
A spánek byl jedna z hlavních věcí,
na kterou se zaměřil doktor Peter Attia při naší konzultaci.
Chrisi, pověz mi, jak spíš.
Řekl bys, že spíš dobře?
Ne, moc ne. V průběhu noci se hodně budím.
Mám to takhle už odmalička. Mamka o tom teď mluví.
Z nějakého důvodu mi noc a spánek zesilují
různé obavy, nebo když se kvůli něčemu cítím provinile,
že jsem udělal něco špatného nebo mám starosti.
A to tam pořád je.
To, co ti takto omezuje spánek,
nejspíš pramení z tzv. „opičí mysli“, kterou máme všichni.
Určitá neuróza, přeskakování od myšlenky k myšlence.
Spánek není pasivní činnost. Nejsme při něm v bezvědomí.
Je to aktivní doba, během které se náš mozek léčí.
A v tvém případě, Chrisi, kvůli tomu zvýšenému riziku,
rozhodně musíme brát spánek vážně.
Víme, že i jediná bezesná noc
vede k určitému hromadění toxinů v mozku, kvůli kterému jsou lidé
náchylnější k Alzheimerově chorobě.
Spánek má značné regenerační schopnosti v krátké perspektivě,
ale taky s sebou nese ochranu před chronickými nemocemi.
Funguje to následovně. Zatímco spíme, nepořádek, který se hromadí během dne,
odplavuje jakási úklidová četa.
Jmenuje se glymfatický systém.
Ale jak stárneme a hlavně když pořádně nespíme,
začne tenhle úklid odbývat.
Škodlivý odpad se začne hromadit rychleji, než ho stíhá odklidit.
Práce se zpomaluje,
to zapříčiní zánět a potenciálně může vést až k Alzheimerově chorobě.
ALZHEIMEROVA CHOROBA
Už teď může Chris začít dělat hodně věcí,
aby zlepšil délku a kvalitu svého spánku.
DOKTOR PETER ATTIA
Jednoduchými návyky
jako chodit spát a vstávat v pravidelných časech,
snížit stres před spaním
a odhlásit se z emailu a sociálních sítí.
Je to jednoduché, když táboří v lese.
Ale když tyto změny zavede i pak doma,
skutečné ovoce to přinese jeho budoucímu kognitivnímu zdraví.
A zdravý režim spánku není to jediné,
co by měl Chris praktikovat.
Vlastně hodně z návyků, které už si osvojil,
mu pomůže předejít nemocem mozku v pozdějším životě.
Pravidelným půstem a stravou bohatou na zeleninu a ryby
bojuje proti buněčnému stárnutí, které přispívá k Alzheimerově chorobě.
Mám se smát, nebo brečet?
Kroky, které podnikl ke snížení stresu, by mu také měly pomoct ochránit paměť.
Dokonce i pobyt v extrémních teplotách
prokazatelně značně sníží riziko Alzheimera.
Jak se ti spalo? Bylo dost vlhko.
Krásně, s tím vodopádem v pozadí.
-Vodopád nám zazpíval ukolébavku. -Jo.
Je tady druhý den a já se po vydatném spánku
cítím osvěžený.
Vím, že jsem bez mobilu a emailů strávil jen den a noc,
ale už teď mám čistší hlavu a jsem klidnější.
Těším se na to, co přijde.
Víš, jakým směrem dnes půjdeme?
Dál na severozápad?
Už máme sluníčko?
Sluníčko asi vyleze trochu později.
Doufám, že se na Wrights Lookout dostaneme včas na corroboree.
Hora Wrights Lookout, kam se chystáme,
je pro místní domorodé obyvatele hodně výjimečné místo.
V minulosti se tady setkávaly různé národy.
Co přesně je corroboree? Co můžeme čekat?
Setkají se tam tři národy,
tančí se a je to taky o sdílení moudrosti
-a o tom, že se společně odvděčíme zemi. -Jasně.
Je to o pocitu spojení s něčím mimo nás.
Stoprocentně. V této oblasti už corroboree nebylo
přes sto let, bude to opravdu výjimečné
a mimořádně silné a duchovně nabíjející.
Začíná to být strmé.
Máš tady věci na lezení?
Zkusím to bez nich.
Druhý den túry v sobě pro Chrise skrývá jinou výzvu.
Cestou na Wrights Lookout
budou muset s Otisem vyšplhat po svahu hory.
Ačkoli to vypadá jako posilování těla,
stejně tak je to i posilování mozku.
Vypadáš trochu jako kamzík.
Jo.
Rád posiluješ. Mohl bys mě tam vynést.
Když cvičíme,
naše tělo produkuje látku, která pro mozek funguje jako hnojivo.
Podporuje růst a zdraví neuronů.
-Už se blížíme. -Už tam budeme.
A množství studií dokazuje, že pravidelné cvičení ve středním věku
může snížit pravděpodobnost Alzheimerovy choroby
téměř až o padesát procent.
A cvičení v kombinaci s těžkým mentálním úkolem
se ukazuje jako výjimečně mocný nástroj
v boji proti demenci.
I když už starší jsme.
MAGDEBURG NĚMECKO
Moje matka zemřela před pěti lety.
Bohužel trpěla demencí.
Ano, vzadu v hlavě mi bliká kontrolka,
ach bože, stane se to i mně
nebo může se stát.
Raz, dva, tři, čtyři.
70letá Gudrun navštěvuje každý týden místní hodiny tance.
Někdy se necítím tak dobře jako před třiceti lety.
Ale většinu času
jsem v docela dobré formě.
Toto ale není obyčejná hodina tance. Je to vědecká studie.
Jejím účelem je zjistit, jestli cvičení, jako je tanec,
je pro stárnoucí mozek přínosnější než obyčejné posilování.
Při tanci se učíme složité pohyby.
Není to jako kolo, kde jsou pohyby stejné.
Myslíme si, že tanec přinese významnější zlepšení mozkových funkcí,
protože zahrnuje kombinaci náročné kognitivní a fyzické aktivity.
Vědci zjistili, že v mozku můžou růst a vyvíjet se
nová spojení dokonce i v pozdní dospělosti.
Jsem váš pokusný králík!
Notger a jeho tým chtějí zjistit, jak efektivní je tento taneční program
při stimulaci tohoto růstu.
Hledají známky pozitivních změn
v oblastech mozku zásadních pro paměť.
Ukaž mi, prosím, přední část hipokampu.
Tady je vidět nárůst.
Vypadá to opravdu dobře.
Byla to velká úleva, protože naše výsledky ukazují,
že tanec má úžasný potenciál
zlepšit mozkové funkce a struktury.
A opravdu doufáme, že tanec bude moct v budoucnu
předejít případům demence.
A působivé nejsou jen Gudruniny výsledky.
U taneční skupiny se prokázal větší nárůst hipokampu
než u těch, kteří se věnovali běžnému posilování.
Výsledky na mě udělaly opravdu dojem, úplný „wow efekt“.
Tak se trošku poplácám po zádech
a říkám si: „Dobrá práce!“
Konečně, po několika hodinách šplhání,
je Wrights Lookout téměř na dotek.
-Přímo tady nahoru? -Jo.
Jsme tady správně?
-Paráda. -Dobrá práce.
Dobrá práce.
Zvládli jsme to. A všechno bez telefonu, GPS nebo dokonce jen mapy.
Jen s tím jediným, co lidé používali k orientaci na zemi tisíce let.
Naším mozkem.
Odtamtud jsme vyšli.
-To je daleko. -Je to daleko.
Dá ti to docela nadhled, co?
Když se dívám na to, jak daleko jsme s Otisem šli,
na krásu té krajiny,
přemýšlím nad tím, co nám řekl stařešina, než jsme vyrazili.
„Poslouchejte vlastníma ušima a dívejte se vlastníma očima.“
Teď to dává dokonalý smysl.
Když odblokujeme hluk a opravdu se naladíme na přírodu,
budeme žít lépe.
Byly to dlouhé dva dny,
ale dorazili jsme včas na corroboree, na setkání.
Jménem těchto tří národů vás chceme pozvat, abyste si s námi zatančili.
-Jistě. Děkuju. -Ano.
-Nejsem moc dobrý tanečník. -To nevadí.
Vážně jsem si myslel, že se budeme jen dívat.
A teď jsem docela nervózní.
-Pádluj doleva. Pádluj doprava. -Doleva, doprava.
Dolů, dolů, rameno, rameno.
Dobře.
Od všech se mi dostalo tak krásného přijetí
a podpory, že se do toho dostávám docela rychle.
A když se ohlédnu na Otise,
začínám chápat, co to znamená pro něj.
Setkání těchto tří národů.
Cítím se posílený. Mám taky pocit sounáležitosti.
Protože toto setkání má probudit naše předky
ve vzpomínkách a našich příbězích ze země.
Nejen, že si vytvářím nové a krásné vzpomínky…
ale sdílím je s Chrisem a budeme o tom spolu mluvit
v budoucích letech.
Tuto cestu jsem začal s obavami,
že možná přijdu o vzpomínky, až zestárnu.
Ale uvědomil jsem si, jak moc z toho je v mých rukou.
Recept je jednoduchý. Dobře jíst a spát.
Stimulovat mysl i tělo novými zkušenostmi
a ponořit se do přírody,
daleko od rozptýlení a stresu moderního života.
A zásadní je sdílet toto všechno s lidmi, které máte rádi.
Žádná z těchto jednoduchých činností není nepříjemná.
Jsou to věci, které stejně rád dělám.
Věci, které chci dělat častěji.
A snad budu nejen žít šťastnější a naplňující život
a přinášet radost mojí rodině a přátelům, jako to dělal můj děda,
ale společně vytvoříme nové drahocenné vzpomínky,
které se mnou zůstanou po zbytek života.
Překlad titulků: Jana Tomášková