Tænd den. Tænd den.
Påtving havet din vilje.
Han er på 145.
Det er det dobbelte af hans normale puls.
I det seneste år
har jeg udforsket videnskaben om at leve længere.
Jeg gør alt, hvad jeg kan, for at holde tiden tilbage.
Men uanset hvad jeg gør, vinder aldringen og døden.
Så hvad kan jeg gøre?
I binder mig.
Dette stod ikke i den oprindelige kontrakt.
Meget attraktiv.
Vi fastgør vægtene til den.
Jeg skal åbenbart gøre det her.
Denne modekatastrofe kaldes for en alderssimuleringsdragt.
Designet på MIT
og nøje kalibreret til min fysik.
Elastikkerne begrænser mine bevægelser.
Og jeg har ekstra 15 kilo at bære på.
Og disse sko vil gøre mig ubalanceret.
Jeg gør alt det her for at opleve,
hvordan min krop vil føles om 50 år.
Jeg er virkelig nysgerrig efter at se, hvordan du er som 87-årig.
Og min kone Elsa er lidt for interesseret.
Du er vild med dragten, ikke?
-Bare lad den være. -Jeg kan have den på til en date.
"Du må ikke tage brandmandsdragten på.
-Tag den aldrende dragt på." -Nemlig!
Forskere inden for levetid mener faktisk, at nøglen
til et langt og sundt liv muligvis ikke er at kæmpe imod aldring,
men at omfavne den.
Du mister hørelsen.
Du ser latterlig ud.
Jeg slutter kampen for at forblive ung ved at lære at være gammel.
Du vil miste lidt af synet.
Det her stinker.
Chris.
Brutalt.
-Hvordan har du det? -Jeg er gammel.
Okay, jeg kører. Jeg kører.
Klar til prøven.
Jeg ved kun, at jeg skal hoppe 50 år frem i fremtiden
og tilbringe de næste tre dage som en 80-årig.
Gå til receptionen, tak.
Manden bag denne mærkelige udfordring er dr. BJ Miller.
En verdensberømt læge i palliativ behandling.
Hans arbejde er centreret om at frigøre den forvandlende kraft
ved at acceptere aldring og død.
Døden tilbyder os noget.
Vi kan ændre vores måde at se den på, hvordan vi håndterer den.
Chris skal til at deltage i et helt unikt eksperiment.
Er du klar, gamle mand?
Jeg ved det ikke. Spørg mig om tre dage.
Vi gør noget dristigt og nyt.
Vi kombinerer kunst og videnskab
for at skabe en fuldstændig fordybende verden for Chris.
Det er en konstrueret verden. Et pensionistfællesskab.
Og efter tre dage på Sunset Pines…
...dræber vi Chris Hemsworth.
Sæt farten ned! Hvorfor kører du så hurtigt?
Vi skal nok nå det.
Måske skulle jeg køre.
Nej!
Jeg kan ikke se eller høre noget.
Velkommen til Sunset Pines.
Dette er mit nye hjem, ikke?
ANKOMST
Ny bedste ven.
Vi er her. Det er det her, jeg har ventet på.
Dette er min mulighed for at slå aldring.
Hej.
Hvor svært kan det være?
Chris virker ikke særlig bekymret, men jeg tror, han undervurderer alderdommen.
Jeg tror sikkert, han vil ønske at komme ud hurtigst muligt.
DAG 1 3 DAGE TILBAGE AT LEVE I
Så er det nu.
Okay.
-Elsa. -Kan du se mig?
Hvor skal vi hen?
-Se lige her. Hej. Hej. -Hvordan har du det?
Chris. En fornøjelse, makker.
Rart at møde dig.
Jeg hedder BJ. Hvordan føles dragten?
Lidt tung, og jeg er langsommere end normalt.
-Det er meningen. -Det er idéen.
Det er første del af denne fordybelse.
Den anden del er dette sted.
-Ja. -Sunset Pines.
Så det er en plejeby lavet kun til dig.
Okay.
Det er et tredages værk med fordybende teater.
Det bliver en smule surrealistisk.
Men der er noget meget realistisk ved det surrealistiske.
Juhu!
Alle de ældre mennesker, han møder undervejs, er virkelige.
Chris skal interagere med dem,
blive venner med dem og have et forhold.
Men personalet på Sunset Pines er skuespillere.
De skal behandle Chris som om 87-årig.
De vil ikke bryde karakter.
Jeg beklager afbrydelsen, dr. Miller. Velkommen
til Sunset Pines, hr. Hemsworth, hvor vi lever hver dag fuldt ud.
Mit navn er Sofia. Jeg er plejer.
Jeg tager dig med til orientering.
Jeg vil bede dig sige farvel nu.
-Vi ses. -Vi ses.
Okay.
Vil du gå eller have en kørestol?
-Jeg kan godt gå. -Okay, intet problem.
Det kan godt kræve en lille en tilpasningsperiode
her i Sunset Pines.
Det er helt normalt at føle sig en lille smule
malplaceret i starten, men jeg kan forsikre dig,
at vores fællesskab er meget imødekommende og støttende.
Der er et gelænder der, du kan bruge.
Sådan. Er du okay?
-Jeg har det fint, tak. -Ja?
Sådan!
-Joy vil få jer tjekket ind. -Okay.
Og så bliver du ført til din lejlighed.
Det er en vild oplevelse.
Jeg prøver at få samling på det hele undervejs, men...
Det er lidt mærkeligt.
-Hej, Joy. -Hej.
Hr. Hemsworth. En af vores nye beboere.
Goddag, hr. Hemsworth.
Velkommen til Sunset Pines, hvor vi lever hver dag fuldt ud.
-Fedt. -Jeg får dig ind i vores system.
Så giv mig et øjeblik.
Jeg skal bruge...
Det er forfærdeligt at have dragten på. Virkelig ubehageligt.
Alt er tungt.
Og jeg føler mig meget begrænset.
Og så mangel på syn og hørelse.
Jeg kan ikke høre 20-30% af det, der bliver sagt.
Du skal kigge direkte i linsen. Færdig.
Det føles virkelig isolerende, fordi alting er
lukket lidt af.
Hvordan går det?
Hvad siger du?
-Hvordan går det? -Undskyld.
-Jeg føler mig lidt forvirret. -Ja.
Jeg kan hverken se eller høre ordentligt.
-Det er meningen. -Okay.
Én af grundene til, at han skal prøve det her,
er, at vi er midt i en epidemi af benægtelse. Benægtelse af aldring
og fornægtelse af døden. Der er en form for stress.
Det er dårligt for vores blodtryk, vores hormoner
og for neurokemien.
Der en fysiologisk effekt
på vores krop. Og den stress kan forkorte et liv.
Vi ser flere undersøgelser,
der tyder på, at hvis vi kan omfavne denne virkelighed
og accepter aldring,
bliver man gladere og mindre deprimeret. Og måske lever man længere.
Ikke blot et par dage, men potentielt set i flere år.
-Ja. -Wow.
Giver det mening?
Okay, det ser ud til, at du er klar.
Vi har udskrevet dit id-kort.
Vil du dobbelttjekke, at alle dine oplysninger er korrekte.
Fødselsdato og stavning af dit navn.
Ja, stavningen er i orden. Jeg ved ikke med det billede.
Hvad er der sket?
Det er dig. Den smukke gamle mand.
-Wow. -Nå.
Det har været 50 hårde år.
Skal du have hjælp med snoren?
Den skal henover mit kæmpestore hoved. Sådan.
Ja!
Så.
Det er officielt. Du er en ny beboer. Michael.
Hr. Hemsworth, jeg er Michael. Jeg er plejer her.
-Hej. -Velkommen til Sunset Pines.
-Tak. -Hvor vi lever...
Hvor vi lever hver dag fuldt ud. Flot ID-foto.
-Tak. -Hvor skal vi hen?
-Afdeling ni. -Gran.
-Gran? -Fin dragt.
Så i løbet af de næste par dage, vil vi springe Chris 50 frem i tiden
og præsentere ham for en accelereret version af aldring.
Kan du lide kroket?
-Nej, ikke rigtig. -Det er i orden.
Så han kan få en lille smagsprøve, ikke kun en idé,
men på en intuitiv måde, mærke, hvordan det føles
at være gammel, og hvordan det føles
at være ved kanten af livet og ved livets afslutning.
Vent lidt, Fred.
Og tingene bliver endnu mærkeligere.
Aldrig.
Pas på, damer. Der er frisk kød på vej.
-Godmorgen. -Kom nu, Chris.
Okay, makker. Det er et fantastisk miljø her.
De er virkelig venlige.
-Velkommen. -Tak.
Hej Fran.
Vi kommer og siger hej senere. Hold dig væk fra den kvinde, okay?
-Ja. -Hun er en dygtig kortspiller.
Jeg er ikke meget for kortspil.
Så hold dig væk fra hende. Ian, hej.
-Hej. Hvordan har du det? -Hej, velkommen.
Du kan stort set strejfe rundt, hvor du vil her.
Bortset fra det der. Det behøver du ikke at bekymre dig om.
-Det er forbudt. -Ja.
Ja, men nu er det nu. Du er hjemme nu.
-Jeg bor her. -Du bor her.
Hvad synes du om det?
Wow.
Få minderne tilbage.
Jeg blev hurtigt gammel.
Min storebror ligner den yngste.
Det er vanvittigt.
Joy nævnte, at du var skuespiller.
Jeg tror ikke, jeg bliver ved, til mit hår ser sådan ud.
Jeg troede, det var på det lokale teater.
-Det var det for det meste. -Skønt arbejde.
THOR EVIGT
Vi har også dine bøger.
Thor evigt!
Din kone afleverede også nogle af de andre ting.
Det skal bare føles som dit hjem.
Så, når du ser dig omkring. Føles det okay for dig?
Føler du, det kunne være dit hjem?
Det føles lidt ensomt.
Gør det?
Det føles lidt som et hospital, ikke?
Ja.
Det er...
Alt, indtil dette punkt, føltes som teater.
Det har været ret sjovt.
Og da jeg står på mit værelse,
begynder det at ramme mig lidt mere.
Det er lidt mere tungt.
Ja, interessant.
Chris, jeg sætter tasken her.
Så går vi hen og mødes med Gary.
Han er din flyttekammerat.
-Ja. -Okay.
Han vil vise dig fantastiske aktiviteter. Han er en flink fyr og mester i Tai Chi.
-Fedt. -Ja.
Gary er lidt af en legende her.
Så pas på, hvis han udfordrer dig i noget.
Jeg er selv lidt af et konkurrencemenneske.
Gary, hvordan går det?
-Godt, tak. -Det er din nye nabo, Christopher.
-Hej. -Hej, Chris. Velkommen til Sunset Pine.
-Tak. -Det er et paradis for pensionister.
Er det?
Hvad er det bedste at lave her?
Vi har den traditionelle bingo.
-Bingo? -Bingo!
-Okay. -Ja.
Lidt af en træning for hjernen.
Bingo er ikke så fysisk udfordrende.
Hvis du har lyst, har vi også bordtennis og træning i gymnastiksalen.
-Ja. -Og også aerobic-timer.
Fantastisk.
-Vil du være med? -Meget gerne.
Kom med. Pas på, hvor du går.
Hvordan har I det? Er vi klar til at komme i gang?
Ja! Vores aerobic-time. Her kommer Gary. Kom ind.
Chris, denne vej.
Han har vores nye beboer med. Hej Chris. Rart at møde dig.
-I lige måde. -Hvordan har du det?
Forskerne på MIT, der har udviklet denne dragt,
har observeret, at de mennesker, der har den på, går igennem tre faser.
Den første er benægtelse, at de kæmper mod dragten.
Venner, vi begynder med en stor, dyb indånding med spredte ben.
Træk vejret ind.
Så nu giver vi Chris en mulighed for at kæmpe mod sin dragt.
Vi giver ham en chance at bekæmpe aldring.
Ja. Til venstre. Højre. God bevægelse. Ja, få gang i hele kroppen.
Ja!
Få hænderne med. Ja! Lidt drama.
Som om vi er på natklub.
Kom tilbage i tiden. I ved, hvad jeg mener.
Ja, gamle dage. Det føles som i går.
Lad os tage hofterne.
Vi skal tilbage og skubbe.
Frem og tilbage.
Se Gary. Han er fantastisk.
Kom nu. Er du okay, Chris? Har du brug for at sidde ned?
-Nej, jeg klarer mig. -Har du det godt?
-Chris, er du klar? -Ja. Kom så.
Okay. Nu kommer den.
Kom nu, gamle.
Der er noget galt med battet.
-Det siger de altid. -Hold op med at tale.
Den aldrende dragt er brutal.
Det påvirker mine bevægelser på mange måder, og det er pokkers udmattende.
-Sunset Pines. -Sunset Pines.
Kom nu, Chris. Sig "Pines".
Og jeg forsøger at komme igennem det.
Jeg bliver bare mere udmattet.
Og jeg taber kampen.
Chris, giver du allerede op?
-Hold kæft, Gary. -Se der.
Dette er meget sværere, end jeg troede.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Det er nok.
Lad os trække vejret ud.
Og det er kun opvarmningen, venner.
-Fantastisk! -Hvad?
Du kan godt, Chris. Hvordan har du det?
Jeg skal lige sidde ned.
Chris sidder over denne gang. Alt er godt.
Step, alle sammen. Step...
Den aldrende dragt får mig til at føle mig nervøs for fremtiden.
Det, der skræmmer mig,
er forringelsen af fysiske evner.
Ikke at være mobil, ikke at kunne lege med mine børnebørn,
ikke at kunne surfe og være aktiv.
Alle de ting, jeg elsker.
Det er både udfordrende og skræmmende.
Godt arbejde i dag, gutter, Mange tak. Vi ses næste gang.
God session.
Alt vel, Chris?
-Godt. Tak. -Tag dig god tid, okay?
-Hej ven. -Hej.
Jeg vil bare se, hvordan du har det efter den lange dag.
Ja, det var en meget lang dag. Jeg har fået en intens træning.
-Jamen, vi bliver jo ikke yngre. -Ja.
Gary, det ville være en hjælp, hvis du fortalte lidt
om din baggrund og dit yngre jeg.
Da jeg var yngre, var jeg meget veltrænet.
Da jeg var meget aktiv og meget fysisk.
Ja.
Jeg elskede kung fu.
Det blev en stor del af mit liv og min identitet.
Jeg var rigtig god til det og vandt mange priser og titler.
På et tidspunkt fik jeg endda tildelt et sort bælte fra Shaolin-templet.
Det var virkelig noget særligt.
En dag under træningen kom jeg ud for en ulykke.
Jeg gik for hårdt til den og smadrede mit knæ.
Som jeg blev ældre, føltes min krop bare ikke som før.
Jeg kunne aldrig være, hvad jeg plejede at være.
Når man er ung, tænker vi altid, at vi er superhelte.
At vi lever for evigt.
Vi tænker ikke på, at jo ældre man bliver,
bryder forskellige dele af kroppen sammen.
Men sandheden er,
at man bliver gammel, og kroppen svigter.
Man skal lige så stille acceptere det.
Ja.
Her kom Tai Chi ind i billedet.
Da jeg gik tur en morgen,
så jeg en gruppe ældre mennesker, der lavede denne slowmotion-øvelse.
Og den balance, de havde,
smidigheden og ynden, gjorde mig nysgerrig.
Jeg så noget, jeg kunne relatere til.
En mulighed.
Så jeg begyndte at lære Tai Chi.
Og jeg gjorde det mere og mere.
Og efterhånden som jeg lærte det, fandt jeg en ny måde
at forbinde mig med min fysik.
Og det har lært mig en masse ting og en ny måde at se og leve på.
Og måske er det noget, der kunne være nyttigt for dig.
En af vores grusomheder er, at vi betragter aldring som en fiasko.
Som om vores krop svigter os.
Det er bare sådan, vi ser det.
Selv når vores krop svækkes, åbner den op for noget andet.
Selvom en del af os bliver mindre,
kan vi på en eller anden måde blive større.
Det er her, mennesket virkelig skinner. Når vi når en grænse.
-Nemlig. -Det er på en måde en gave, ikke?
Ja, det er en slags åbenbaring, når man først lærer at acceptere tingene,
som de er,
finder man faktisk noget endnu dybere og mere værdifuldt.
Meget af det, du siger, lyder rigtigt,
og det får mig til at tænke, det ikke er en dårlig måde...
At omformulere det og tilpasse sig det.
Skal vi prøve nogle Tai Chi-bevægelser?
-Lyder godt. -Okay.
Jeg håber, at ved at høre om min oplevelse,
så lærer Chris, at der er måder
hvorpå man kan fortsætte med at leve det liv, man ønsker.
Man kan faktisk udvide sig selv.
Så man får en dybere forståelse af kroppen.
Det var dejligt at tale med Gary.
Det får mig til at indse, at min tilgang til den dragt
ikke skal være, at jeg skal kæmpe mod den. Jeg skal tilpasse og udvikle mig med den.
Første dag er overstået. Sunset Pines Plejeby.
Jeg føler mig gammel efter at have haft den dragt på hele dagen.
Den er ret restriktiv.
Jeg begyndte at blive lidt irriteret, når folk talte til mig på måden,
som alle snakker til gamle mennesker på.
Man snakker tydeligt og siger "goddag".
Og der er næsten en slags nedladende tone i det.
Så jeg håber ikke, at jeg gør det, når jeg taler til ældre mennesker.
Nu skal jeg gøre mig tilpas herinde.
Vi har en kæmpe seng her, som ligner noget,
et af mine børn ville sove i. Hvad har vi ellers herinde?
Ikke meget. Det er lidt som et fængsel.
Godnat.
DAG 2 2 DAGE TILBAGE AT LEVE I
Godmorgen beboere.
Det er endnu en smuk dag her i Sunset Pines,
hvor vi lever hver dag fuldt ud. Masser af sjove aktiviteter i dag
og i aften afholder vi vores helt eget
Sunset Pines-bal. Så husk danseskoene.
Godmorgen Chris!
På dag to på Sunset Pines skal Chris til at finde sig til rette.
Hej Chris.
Når folk går med den dragt, har forskerne på MIT set,
at man i anden fase går ind i den adaptive reaktion.
Se, om du kan nå tæerne.
Hvis jeg skal have noget ud af oplevelsen,
er mit mål i dag at tilpasse mig livet i den aldrende dragt.
-Wow. -Først...
...er der returkamp mod Gary.
Er du klar igen, Chris?
Og denne gang har jeg en doublepartner, Douglas.
Åh, godt skud.
Gary!
Godt skud.
Se her.
Det behøver vi ikke se. Slå bolden.
Okay, her kommer den.
-Det var det. Spillet er slut. -Jeg spiller ikke mere.
Rolig.
Chris forsøger at tilpasse sig til dragten...
...at arbejde uden om den. Snyde den.
Jeg er for gammel til det her.
Men han føler stadig, at noget skal overvindes.
Men tilpasning er ikke måden at overvinde dragten på.
Jeg gør mit bedste for at tilpasse mig dragten.
Men den irriterer mig.
Det er min.
-Mange tak. -Godt spil.
Måske er det på tide, at jeg prøver noget lidt mindre fysisk.
Er du okay, Chris?
Stakkels, gamle fyr.
Og en smule mere kreativt.
Hej med jer. Jeg vil bare byde jer velkommen til dagens kunstundervisning.
I dag skal vi lave selvportrætter.
I skal nok klare det. Vi skal udforske vores identitet i dag.
Så, ja, kom i gang. Hyg jer.
-Okay. Tak. -God fornøjelse.
Hej Chris. Mit navn er Natalie.
-En fornøjelse. -Jeg vil byde dig velkommen.
-Held og lykke. -Tak.
Det egentlige mål for dagen er at få Chris ud over tilpasningsfasen
og ind i dragtens tredje og sidste lektion.
Accept og tillid til andre.
Hvad er din yndlingsfarve?
Jeg kan godt lide det blå-lyserøde, vi har her.
Okay.
Lidt på min hjelm.
Den ser sikkert mere interessant ud nu, ikke?
Jeg ved, hvad jeg gør. Jeg giver dig en rallystribe.
-En rallystribe? -Ja.
-Kom med det. -En rallystribe.
Bliv der.
-Ja? -Hvad synes I, venner?
-Det ser fantastisk ud. -Flot.
Hvordan håndterer du den hånd med den rem?
Det er svært.
-Hvordan føler det? Som en 80-årig? -Ja!
Armene føles lidt tunge.
-Du ser lidt stiv ud. -Jeg føler mig lidt stiv.
Hvad er hemmeligheden? Hvordan har I holdt jer så aktive?
-Jeg svømmer og går. -Ja.
Jeg kommer ud og laver ting. Jeg svømmer hele vinteren.
-Jeg er ret aktiv, så det er ikke dårligt. -Ja.
Ud over det fysiske skal sindet også holdes aktivt.
Man skal opbygge et godt forhold til sin familie, sine børn
og børnebørn... Få en masse venner.
Ja.
Og mens du gør det, hjælper du dig selv
med at bevare din ungdom.
Hvis Chris kan acceptere at blive ældre og droppe forestillingen
af fysisk uafhængighed,
kan han lære at stole på andre.
Han bliver nødt til at få en større følelse af sig selv,
der kan tage højde for skrøbelighed, sårbarhed og alderdom.
Dette er lektionen. Hvis du kan acceptere denne kendsgerning.
Det er der, vi får lov til at opleve, hvor forbundet vi alle er
til hinanden og til verden omkring os. Det er meget godt for helbredet.
-Har du børn? -Ja. Tre børn.
Hvor gamle er de?
Ni og syv. Jeg har to tvillingdrenge på syv år.
-Ja. -De var sjove, da de var babyer.
Ja, de er sjove nu.
Savner du dem, når du er ude
-og lave film? -Ja, uden tvivl.
Ja.
Det ser godt ud. Godt gået.
-Chris, fortæl mig om din. -Jeg er ikke sikker på, hvad det er.
Den ligner mig krydset med en koala.
Jeg mangler bare et eukalyptusblad at tygge på.
Nej, det er flot.
Hej makker.
-Hej. -Hvordan har du det?
Jeg tog dragten af lidt. Det er dejligt at kunne
få en pause.
-Føles det godt at tage den af? -Ja, det gør det.
Godt nyt.
Du er færdig med dragten.
Eksperimentet er slut.
Vidunderligt.
Jeg lader den ligge her på sofaen.
Præcis.
Den vigtigste lektie her er accept.
Der er visse ting eller visse kampe, vi bare ikke kan vinde.
Og du vinder ikke over dragten.
Ja.
Du vinder ikke over aldringen.
Ja. Men hvordan accepterer man så det?
Jeg kan fortælle dig nogle ting.
Da jeg var 19 år og andetårs- studerende på college...
...var livet virkelig godt.
Men så ved efteråret på andet år
fjollede mine venner og jeg rundt
i vores pendlertog, og vi
vi klatrede op på det, som hvis det var et træ.
Det var bare et parkeret tog.
Men da jeg rejste mig op, jeg havde et metal-ur på mit håndled.
Og da jeg rejste mig op, var jeg tæt på strømkilden,
så elektriciteten gik til uret. En øjeblikkelig, stor eksplosion,
og på et øjeblik ændrede alt sig.
Jeg mistede en arm under albuen og begge ben under knæet,
og var meget tæt på døden.
Det knækkede mig.
Mit liv var slut. Jeg var en fiasko.
Og jeg tænkte: "Hvem er jeg nu?"
Det tvang mig til at gentænke mig selv.
Tilpasning kunne kun gøre lidt for mig. Jeg var nødt til også at acceptere det.
Det tog mig et par år,
men der kom et tidspunkt, hvor jeg lod den gamle krop
og den gamle selvfølelse gå.
Han døde.
Hvad der ventede mig...
Jeg vidste, at min identitet ikke sad i fødderne.
Jeg ser mig selv i spejlet og siger:
"Dette er mit liv. Det her. Dette er mit liv."
Jeg mener, det er en del af accepten, der hvor man rent faktisk
lader forandringen ske.
Kom nu.
Sådan. God pige.
Det var en stor ting for mig.
De år efter min ulykke, hvor jeg skulle finde ud af,
hvordan jeg så mig selv i verden.
Min selvforståelse var blevet udvidet til det punkt,
hvor jeg kunne klare tabet af lemmer.
Men min oplevelse begyndte at give mening.
Jeg begyndte at læse medicin og blev straks forelsket
i palliativ pleje.
Folk misforstår det ofte. At det hele handler
om livets afslutning og død.
Men mit job er at behandle lidelser og at hjælpe folk
med at finde mening i deres liv.
Så man kan også sige, at det er filosofi.
Kom. Lige her.
Min historie er dramatisk, men det er bare én af mange.
Vi lider alle sammen, vi støder alle på ting, som vi ikke kan kontrollere.
Og det bringer os til accept.
Og der skal Chris hen.
Når jeg taler med BJ, bliver jeg imponeret over hans attitude.
Han gennemgik en af de hårdeste oplevelser,
nogen kan gå igennem. Og så i en meget ung alder,
og alligevel har han accepteret det.
Jeg synes, det er en smuk tilgang til livet.
Er du begyndt at få en lille forståelse for,
hvad accept er?
En ting, jeg har accepteret,
er, at jeg ikke er uovervindelig.
Og det mest interessante, jeg tænker på,
er, at der kommer en dag, hvor jeg ikke kan tage dragten af.
Den tanke skræmmer mig.
-Det er en stor ting. -Ja.
Ja, så det vækker en masse tanker.
Altså, det der med at leve med en slags målorienteret tjekliste,
noget man ligesom skal igennem først.
Det kan også være farligt, ikke?
-Absolut. -For det er en antagelse af,
at du har tid til at gå den igennem.
Nemlig.
I morgen kommer måske ikke.
Absolut.
Jeg har lært, hvor svært det er at være i nuet.
Har du den evne?
Det er noget, jeg gerne vil... jeg gerne vi opnå...
...og blive bedre til.
Men altså, hvis jeg skal være brutalt ærlig over for sig selv.
Det er jeg ikke. Og nu...
...tænker jeg: "Hvad er virkelig vigtigt?"
Jeg føler bare, at jeg får mere og mere travlt.
Jeg tilbringer ikke så meget tid med børnene, som jeg vil.
Men jeg tænker meget over det.
Det hele er bare så skrøbeligt.
Jeg vil bare gerne gøre det rigtigt.
Det...
Jeg har arbejdet så meget i ti eller tolv år nu,
og det føles, som om at min hjerne
spoler fremad. Jeg ville ønske, der var en slags pause,
og man kunne tage sig mere tid.
Det minder mig om en historie,
min mor fortalte mig om. Den oplevelse, hun havde for nylig,
hvor hun troede, hun så døden i øjnene.
Og hun følte
fuldstændig fred med sine oplevelser
og oplevelsen af at have mange mennesker omkring sig, der elskede hende.
Mennesker, som hun elskede. Og at hun havde et meget rigt liv,
og jeg tror, det påvirkede mig, for jeg...
...jeg ønsker ikke at skynde mig igennem tingene længere.
Ja. Denne oplevelse gør, at jeg
får lyst til at sætte alt på pause
og være meget mere nærværende, end jeg har været.
Nu åbner Chris sig lidt,
hvilket er et vigtigt øjeblik på vejen mod accept.
Det er nu tid til at gøre nogle af lektionerne mere personlige for ham.
Og udforske følelsesmæssigt tab.
Finalen på dag to er et bal på Sunset Pines.
Vil du prøve og se, om den passer?
Hvad Chris ikke ved, er, at hans rigtige kone Elsa
vil vente på ham til ballet.
Åh Gud.
Og Elsa bliver 50 år ældre ved hjælp af proteser.
Jeg har det fint med mine hænder.
-Se på mine hænder! -Ja.
Jeg sidder i stolen,
og de begynder at sætte proteserne på.
og det begynder at føles mærkeligt. Jeg tænkte: "Jeg vil ikke gøre det her.''
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke gøre det her."
Aldring er truende hos kvinder,
og i dette samfund fik det mig til at tænke på,
hvor stor værdi vi tillægger ungdommeligheden.
Dette er muligvis det mest konfronterende øjeblik i hele eksperimentet.
Chris ved ikke, at dette er på vej. Det er en stor overraskelse for ham.
Ja, Jeg kan faktisk se min mor.
Man tænker over, hvordan vi ender.
Det er svært.
Men det interessante er,
at vi ved fra data, at de fleste af os er mindre bange
for vores egen skrøbelighed og død
end døden af personer, vi holder af.
For at udforske dette yderligere
skal Chris møde en anden beboer på Sunset Pines.
Mit navn er Aisea Vakalalabure. Jeg er fra Fiji.
Og jeg er 88 år gammel.
Hr. Hemsworth, mød Aisea.
Aisea?
-Hej Chris, godt at møde dig. -I lige måde.
Ved du, hvem Chris Hemsworth er?
Nej.
Hvordan har du det med pensionslivet?
Det er meget anderledes.
Men der er mange dejlige mennesker.
Det har været en helt unik oplevelse.
Lad mig fortælle dig.
At være gammel er det bedste.
Aldring er meget vigtig i livet.
BJ sagde, at det var en stor mulighed at møde dig,
fordi du har en vigtig historie.
Nå.
Jeg kommer fra Fiji, og jeg kommer fra en høvdingefamilie.
Min ældste bror og jeg var meget tætte. Jeg var tættere på ham end mine forældre.
For ham er jeg lillebroderen,
men for mig er han alt.
Og jeg fulgte ham alle steder.
Jeg var hans skygge.
Fra barndommen og helt frem til,
vi tog i hæren, var han der.
Han passede altid på mig.
Og jeg så ham som en far,
storebror og min beskytter.
Da vores far døde,
var han den ældste i familien
og måtte overtage rollen som høvding.
Og han var en god høvding,
og folket elskede ham.
Desværre varede det ikke længe.
Han blev syg.
Da han døde,
brød min verden sammen.
Og jeg mistede
den mand, jeg elskede. Min rigtige bror.
Og jeg var knust.
Det tab, jeg oplevede,
kan ikke måles.
Men i det fijianske samfund
er der en sorgperiode på 100 dage og 100 nætter,
hvor hele landsbyen er lukket ned.
Ingen sang. Ingen leg. Ingenting.
Og da de 100 dage begyndte,
ville jeg ikke være sammen med folk
eller lede et samfund.
Og jeg tænkte,
om jeg ville være god nok.
Vil de respektere mig, som de respekterede min bror?
Jeg følte ikke, jeg kunne.
Men 100 dage er lang tid.
Det giver dig tid til at tænke.
At lære at være mere åben over for andre.
At vokse.
Dag efter dag.
Hver solopgang.
Hver solnedgang.
Sorgen forandrede mig.
Og det var sådan, jeg accepterede,
at jeg måtte rejse mig op.
Følge hans fodspor, tage hans sko på,
uanset hvor store de er,
og acceptere rollen som høvding.
Det, jeg ønsker, Chris tager med fra Aiseas eksempel
er vigtigheden af at give sig selv tid og plads
til at have meget svære følelser.
Livet indeholder ufattelig sorg,
ufattelig tristhed, og de følelser er ikke vores fjende.
De er en del af livet.
Du vil miste de mennesker, du elsker.
Men jeg var en bedre samfundsleder
og et bedre menneske på grund af de 100 dage.
Og så lærte jeg, at sorg er smuk.
Det lyder, som om, at der hvor du er fra, er der meget mere accept
over for den overgang.
Jeg tror, at det vestlige samfund
ikke giver nok tid til at sørge.
Sorg er godt.
Det tror jeg på.
Mine herrer, her er jeres måltider.
Dette er Sunset Pines fineste. Hr. Hemsworth,
vi glæder os til at se dig til vores ugentlige dans i aften.
-Bon appetit. -Tak.
Dans?
-Det bliver sjovt. -Ja.
Det er dejligt at tale med Aisea og høre hans historie.
Men tanken om at miste mennesker, man elsker,
er det mest skræmmende. Det er ikke noget,
jeg er klar til at acceptere endnu.
Undskyld, Elsa. Kan du holde dine øjne lukkede
i et stykke tid? Bare mens vi gør det her.
Sidste del af dagen er dansen,
og det er her, vi konfronterer Chris med Elsa, hans elskede kone.
Men nu er Elsa blevet 50 år ældre.
Det bliver enten godt eller tragisk.
Jeg ved ikke, hvad der kommer til at ske.
Når jeg kigger på mig selv, er det virkelig konfronterende
og så ægte. Virkelig ægte.
Jeg føler mig virkelig sårbar.
Jeg er ikke sikker på, jeg har lyst til, at Chris ser mig sådan her.
Ja.
-Chris, der er du jo. -Er du okay?
Jeg har arrangeret en fantastisk date til dig.
-Virkelig? -Ja, nu ved jeg, at du er gift.
Men vi siger det ikke til din kone.
Kom med mig. Du skal ikke være genert.
-Jeg er ikke genert. -Er du ikke?
-Jeg er nervøs, men ikke genert. -Kan du se damen i pink?
-Ja. -Tag hende, knægt!
Undskyld mig, jeg tror, jeg er din date.
Åh Gud.
-Det er så mærkeligt! -Se dig.
Åh Gud.
Jeg ville bare røre din skulder. Og så tænkte jeg:
"Jeg kender denne person."
Vidste du det?
Wow.
Hej.
Stadig smuk.
Jeg tror, at vi vil huske dette øjeblik for evigt.
Det var så dybt og så uventet.
Jeg følte mig tryg.
Det var så smukt.
-Forventede du det ikke? -Jeg vidste ikke, hvad der foregik.
Det er en vild oplevelse.
At se min kone, der er blevet 50 år ældre, var en mærkelig blanding af følelser.
Det var...
...kærlighed, glæde, empati...
Men det var også
absurd på en genial måde.
Det har været en sær...
...dag. Al den tanke på
liv og død. Og det her...
Jeg blev 50 år ældre i dag.
-Ja. -Og det er virkelig chokerende
ikke at have haft år til at tilpasse sig. Naturen giver dig
-trin til at tilvænne dig på en måde. -Ja.
Det er ret intenst at dykke direkte ned i det.
Ja. Det er virkelig konfronterende.
Det var ret konfronterende at se dig.
Jeg tænkte "Vent, vent." Jeg er blevet frarøvet 50 år.
Det var, som om det var slutningen.
Jeg fik lidt tårer i øjnene.
-Jeg vil gerne leve de år sammen med dig. -Ja.
Vi har brug for de minder, ikke?
Skal vi danse?
Ja. Vær forsigtig med min ryg.
Du skal være forsigtig. Prøv at følge med, okay?
Har du det godt? Det går langsomt.
Med denne oplevelse har vi måske reduceret Chris' angst
eller frygt for aldring og død,
så han kan se, at det ikke er en dårlig ting at blive ældre.
Og at kærligheden virkelig kan føre dig igennem næsten alt.
Det er ret konfronterende at nærme sig den alder alene.
Men det er mindre skræmmende, når man har nogen at gøre det sammen med.
At have folk omkring dig, som du elsker,
gør det nemmere at acceptere det.
Beklager, men jeg skal gå.
Okay.
Jeg elsker dig.
Jeg elsker også dig.
En af de virkelig vigtige ting, Chris skal lære,
er, at hvor der er kærlighed, er der også tab.
Der vil være tab i hans eget liv.
Det er ikke et spørgsmål om "om", men "hvornår".
Og det giver os en god start på den næste del af denne mærkelige rejse.
Hvor vi bevæger os fra aldring til dødelighed til døden.
DAG 3 1 DAG TILBAGE AT LEVE I
Godmorgen beboere.
Det er endnu en smuk dag her i Sunset Pines,
hvor vi lever hver dag fuldt ud.
Teaterklubben starter snart.
Og husk, at der er bingo i forsamlingshuset i aften.
Og vi byder også velkommen til hr. Hemsworth,
som allerede er ved at finde sig til rette.
Jeg føler mig helt fordybet og hjemme i oplevelsen.
Og jeg prøver bare at være konstant åben over for den.
Det får mig til at indse,
at dette måske ikke er så slemt, som jeg troede.
Det er starten af den sidste dag,
og vi bevæger os nu mod døden.
-Hej. -Hej.
Jeg vil præsentere Chris til min ven og kollega.
Alua Arthur. Og hun arbejder som noget, der kaldes en dødsdoula.
Hvad er en dødsdoula egentlig?
En dødsdoula er en person, som tager sig af al ikke-medicinsk pleje
og støtter den døende og familien gennem processen.
Vi går sammen med folk mod livets afslutning.
Wow.
Vi taler meget om livets ende.
I dag skal vi tale om om din dødelighed.
Okay.
-Okay? -Ja.
Så vi har en lille øvelse til dig.
En lille smule eksponeringsterapi.
Så du kan blive klar.
-Okay. -Er du klar?
-Ja. -Okay, lad os se det.
Vi har en masse kister til dig.
Du kan kigge på dem.
Se, hvad du kan lide og ikke kan lide.
-Jeg skal vælge en? -Ja, det ville være dejligt.
Du kan shoppe lidt, se dig omkring.
Se, hvad du er interesseret i, eller tiltrukket af.
Sikke et mærkeligt koncept. Det er som en lille slags dukkehus.
Jeg vil ikke derind.
Vi har en smuk en
af fyrretræ her.
Alle de smarte føles lidt som spild.
De bliver begravet i jorden.
Det føles, som om de burde være et møbel.
Måske af pap. Komposterbart.
Og det er virkelig billigt.
-Ja. -De er helt komposterbare,
-biologisk nedbrydelige. -Ja.
Alt sådan noget.
Jeg har vel ikke brug for meget der, hvor jeg skal hen, tror jeg.
Åndbar?
Åndbar, smuk, naturlig. Som Moses.
-Ekstra stor picnickurv. -Absolut. Her har vi en i mahogni.
-Jaså? -Ja, virkelig smukt.
Denne er bygget specielt til til din krop.
Vil du se den eller prøve den?
-Ja. -Klar?
-Skal jeg bare hoppe direkte ned i den? -Ja, tag det roligt.
Når jeg ser på kisterne med Chris,
håber jeg, at han kan forbinde sin krop med de kister.
Og så begynder han at tænke på sin egen død.
-Du har allerede fundet din stilling. -Ja.
-Sådan. -Jeg føler mig som en vampyr.
-Ja, det var tæt på. -Jeg går bare ind i den lange nat.
-Også kaldet døden? -Ja.
Ja.
-Færdig. -Jamen...
Vi er bange for at tale om døden, fordi det er ubehageligt.
Som om det er noget forkert.
Træer dør, blomster dør, dyr dør, bilbatterier dør, mennesker dør.
Det var en mærkelig oplevelse, ikke?
Hvad synes du om kister generelt?
Jeg ved det ikke. Jeg foretrækker at blive kremeret
i stedet for at ligge i en kasse.
Tanken gør mig klaustrofobisk.
Måske kan jeg blive smidt i havet,
og hajerne kan spise mig.
-Smide din krop i havet? -Ja.
Jeg vil gerne vide, hvad du tænker, der sker efter døden.
Jeg kan huske, da jeg var barn, lå jeg vågen om natten
og tænkte på idéen om ingenting.
Bare sådan. For evigt.
-Ja. -Ikke kun for evigt.
-Men for evigt og altid. -For evigt.
Det var noget, der holdt mig vågen.
Det var bare
tomt. Ingenting.
Det skræmte mig fra vid og sans.
Virkeligheden er, at det kan ske på ethvert tidspunkt.
Folk tænker ofte
på livets afslutning som noget fjernt.
Som om det er noget, der sker langt ude i fremtiden.
Men det sker, før de fleste føler sig klar.
Derfor er muligheder som denne så brugbare.
Hvad er den største ting, du har lært
ved at tale med folk inden deres død?
At være sammen med en person, når de lige er holdt op med at trække vejret,
mærke den utrolige stilhed i rummet,
efter at livet lige har forladt en krop, er det mest enkle og dybdegående.
Livet hænger virkelig på ét åndedræt.
Det er der, og så kan det slutte.
Og når det slutter, minder det mig om, at jeg stadig har
evnen til at trække vejret, til at leve og til at være engageret og elske.
Til at grine, være glad og bære farver.
-Ja, -Give kram, danse
og leve.
Ja. Det er smukt.
Senere i dag laver vi en meditation på dødslejet.
Få dig tættere på din død.
Okay.
Men inden da vil jeg introducere dig for én.
-Okay. -Er du klar?
-Ja. -Lad os gå.
En af fordelene for en person, der er så ung og vital som Chris, er,
at tanken om døden minder ham om,
at alle kan dø på ethvert tidspunkt.
-Natalie. -Hej Chris.
At unge mennesker også bliver syge.
Jeg så dig til kunstundervisningen.
Hej.
Alua sagde, at vi skulle tale sammen.
Jeg er her for at fortælle dig om min oplevelse
med kræft i fjerde stadie. Og jeg ved ikke,
hvor lang tid jeg har tilbage.
Jeg er 27 år nu.
Men da jeg var 20 år, fik jeg konstateret melanom i tredje stadie.
Den kom ind i mine lymfeknuder. Derfor var operation min eneste mulighed.
Så de skar min tå af og fjernede alle mine lymfeknuder.
Og når man er 20, bliver livet vendt på hovedet.
Ja.
Jeg har tænkt på døden hver dag siden da.
Ingen forventer at få kræft som 20-årig.
Ingen forbereder dig på en sådan diagnose.
Især ikke, hvordan det påvirker ens familie
og venner. Hele min verden ændrede sig
på et døgn.
Kræft blev min overordnede identitet.
Jeg blev omtalt som "den syge".
I et stykke tid var jeg virkelig fortabt.
Jeg havde brug for at genfinde den person, jeg engang var.
Ja.
Så rejste jeg til Venedig.
Ikke for at stikke af, men for at være et sted, hvor ingen kendte min historie,
så jeg kunne finde mig selv, og finde ud af, hvordan jeg kan leve med sygdommen.
Jeg mødte en fyr og blev forelsket.
Og han så mig bare for mig, hvilket var
virkelig smukt.
Alexander er oprigtig og venlig.
Jeg har ofte omtalt ham som mit egetræ.
Han er den person, der bare står fast og holder mig fast.
Når man har kræft, ved man ikke, om man kan blive elsket.
Forholdet til kærlighed og til en selv...
...forsvinder stort set.
Kærlighed er den mest fantastiske ting,
vi kan opleve i denne verden.
Og at jeg kan opleve hans kærlighed...
Han gør mig så glad. Det her er glædestårer.
Men tre måneder inde i vores kærlighedshistorie kom jeg hjem,
og fik en rutinescanning. De sagde, at kræften var tilbage i mine lunger.
Og nu var jeg i fjerde stadie.
Jeg fortalte ham det. Og så sagde jeg: "Jeg slår op med dig."
Og han vendte sig bare om
og sagde: "Nej." Han sagde:
"Jeg er med i det."
Han sagde: "Jeg vil have den tid med dig, som jeg har tilbage.
Det er ligegyldigt, om den er lang, eller kort. Jeg vælger dig."
På grund af min diagnose tænker jeg på tiden.
Den tid, vi har, er dyrebar.
Man skal kaste sig ud i det og bruge den tid, man har.
Ingen kender deres tidslinjer. Så vi vil bare elske hinanden.
Og vi vil elske hinanden, uanset hvad.
Uanset, hvor meget tid vi har tilbage.
Vi talte om accept.
Hvordan har du det med accept? Med ordet eller med tanken om det?
Jeg har tænkt på døden hver eneste dag i de sidste syv år.
Har jeg accepteret min dødelighed?
Ja og nej.
Jeg tror, at folk har et meget sjovt forhold til aldring.
De er bange for den. Men jeg ville elske at blive ældre.
Der er ingenting, jeg kunne ønske højere.
Jeg tror, det er en gave.
Vi dør alle en dag.
Man skal virkelig leve livet så meget, man kan, og nyde det.
Nyde hvert eneste øjeblik.
-Ja. -Ja.
Dit liv kan slutte når som helst.
Så nyd livet og tiden. Få det bedste ud af det.
Og elsk så meget, du kan.
Det er en hjerteskærende oplevelse at tale med Natalie
og høre hendes historie. At høre én...
...tale med en sådan ynde og modenhed om noget så usikkert,
er virkelig inspirerende.
-Hej. -Godt at se dig.
-Hvordan har du det? -Jeg har det fint.
Hvordan var det med Natalie?
En utrolig person.
Kunne du mærke denne idé om, at fremtiden ikke er garanteret?
Ja.
Den er slet ikke garanteret. Kan du mærke det?
Absolut.
Der var et afgørende behov for at ryste verden
og sige: "Lad være med at spilde det.
Tag det ikke for givet. Nyd hvert øjeblik."
Det har været det gennemgående tema med folk.
Det var sådan, jeg fik
en bedre forståelse for det hele.
Så vi er nået til enden af din tid på Sunset Pines.
Du skal bare gå gennem den dør.
Og du skal nyde det, uanset hvad du støder på derude.
Okay.
Det er den modigste del af hele eksperimentet.
Tak.
Vi vil presse vores fordybende teater
til grænsen.
Okay.
Du skal på hospitalet.
Hjertestop. 180 over 120.
Kom så.
Ilten kører. Træk vejret dybt.
Chris!
-Chris, kan du høre mig? -Der er ingen puls.
Væk med tøjet.
-Det var intenst, hva'? -Ja, meget mærkeligt.
-Sikke en oplevelse. -Ja.
Hvis du ser mig i det øjeblik,
gik tingene nok ikke som planlagt.
Ja.
Vi skal lave dødsmeditation nu.
Hensigten er at bringe dig ind i en større bevidsthed
om slutningen af dit liv for at skabe nyt engagement
-med livet. -Ja.
Du kan starte med at lukke øjnene.
Tag en dyb indånding.
Gentag for dig selv: "Min død er uundgåelig."
-"Min død er uundgåelig." -Ved udåndingen: "Jeg skal også dø."
"Jeg skal også dø."
Vi tager dig med på en rejse.
Alle, du har mødt, og alt, du har gjort,
har ført til dette.
-På indånding vil du blive gammel. -Du vil blive gammel.
Og gentag på udåndingen: "Din krop vil svigte."
Din krop vil svigte.
Når du har lært at acceptere det,
kan du finde noget endnu dybere og mere værdifuldt.
På indånding: "Du vil miste personer, du elsker."
Du vil miste personer, du elsker.
Og på udånding skal du gentage: "Sorg er smuk."
Sorg er smuk.
På indånding: "Dit liv kan slutte når som helst."
Dit liv kan slutte når som helst.
-"Du skal også dø." -"Du skal også dø."
Du skal også dø.
Han er mit egetræ.
Bare nyd tiden.
Og elsk så meget, du kan.
Når du ser dig selv på dit dødsleje,
kig på, hvem der står omkring din seng.
Hvem holder din hånd?
Din krop blive svagere,
og du begynder at opløses.
Frigør tilknytning til Elsa.
Slip tilknytningen til dine børn.
Dine nærmeste kan ikke redde dig.
Du vil ikke skabe nye minder.
Nu overgiver du dig og slipper ind i døden.
Og du finder dig selv ved at acceptere, at dit liv slutter en dag.
Du kan åbne dine øjne og blæse dette lys ud.
-Hej. -Hej.
Hej! Kom her.
Ja, kom så.
Kom. Sæt dig ned.
Hvor du vil.
Endnu en unik oplevelse.
Hvordan var det?
Det var virkelig fredfyldt.
Det føltes ikke skræmmende,
men som om jeg flød ned ad en flod.
Videre til det næste sted, uanset hvor det var.
Da du sagde: "Tænk på det sted, du ville være,
hvem står omkring dig, når det sker."
Og jeg så mig selv med hele min familie
og venner omkring. Og så slog det mig.
Jeg tænkte: "Det er det, jeg har hele tiden."
-Jeg er så heldig. -Helt sikkert.
-Absolut. -Ja.
Det er en velkendt oplevelse for mig.
Og det føles slet ikke ensomt.
Det føles som en almindelig søndag,
hvor jeg er omgivet af mine nærmeste.
Det, vi har snakket om de sidste par dage,
fik mig til at føle, at jeg er gået glip af ting,
har haft for travlt. Men jeg følte pludselig
en slags ro og tænkte, at alt er fantastisk.
Selvfølgelig kan jeg gøre tingene anderledes,
men jeg skal ikke se på fortiden som en fejl
eller noget forkert.
Og så er der en mærkelig parallel med idéen om at acceptere døden
og bare give slip.
Det betyder ikke, at man slipper rattet helt.
Men man skal nyde turen og udsigten.
Der er noget meget fredfyldt over den accept.
Måske er det sjovt at tænke på Sunset Pines.
Det virker måske som et kikset motto.
"Sunset Pines, hvor vi bor hver dag fuldt ud."
-Men ledetråden ligger i titlen. -Ja.
Velkommen til Sunset Pines, hvor vi lever hver dag fuldt ud.
Tak.
Hej.
Det var den egentlige instruktion. "Lev hver dag fuldt ud."
Er du okay?
Hvordan var det?
Det var fantastisk. Det var ret specielt.
Du kan gøre det. Det tager kun tre dage.
Ja.
Vi har en tendens til at behandle livet som en ret, vi har.
Og bare fordi, vi blev født,
har vi ret til liv og til en fremtid.
Nej. Livet er en gave.
En ny dag er en gave.
-Vil du signere mit billede, før du går? -Selvfølgelig.
Et fuldt liv er et liv, der også omfatter døden og smerte.
Men hvis vi kan være taknemmelige for ethvert minut
på denne smukke, skøre planet.
Sådan!
Dette er mit egetræ.
-Indy, hurtigt. -Livet kommer ikke på et
tidspunkt i fremtiden,
når du endelig finder en person, taber dig,
holder op med at arbejde så meget, eller får det job.
Det sker lige nu. Du er med i det.
Du lever det.
-Tak, makker. -Okay, vi ses.
Sandheden er, at vi ikke er ubegrænsede.
Tak, gutter.
Denne erfaring er kommet på det rigtige tidspunkt for mig.
Hvor jeg virkelig ønsker at fokusere på det, der betyder noget.
Det hele betyder noget.
Hvert øjeblik.
Hvert eneste smil. Hver en tåre.
-Far! -Hvert kys.
Det hele.
Har det givet dig glæde?
-Absolut. -Udmærket.
Hej Chris!
Jeg lever mit længste, sundeste og lykkeligste liv.
Det bliver et livslangt arbejde.
Det var det hele.
Godt gået, alle sammen.
Jake, cut!
Tekster af: Ajla Rekovic