FIGURKY
Promiňte.
Nevíte, jestli je v těchto sušenkách máselný tuk?
Hledám sušenky bez máselného tuku.
Haló. Promiňte.
Máte na mysli hnusný sušenky?
Ne, mám na mysli něco s kukuřičným nebo řepkovým olejem.
Něco zdravého pro srdce.
Takže imaginární sušenky?
Typická Sheila. Chce všechno.
- Sušenky bez tuku? - Pohádka.
Dětinská, sobecká pohádka. No, ona se nedokázala ovládat nikdy.
A nikdy neměla prsa.
Chtít zdravý srdce je špatný?
Nahá vypadala jako kluk.
Co vám je?
Prostě plochá.
Sundej si tričko.
Jo, sundej si ho.
Ne, nebudu si sundávat tričko.
Sundej si ho.
Nesundám.
Sundej si ho.
- Nesundám. - Sundej si ho.
Ne! Nechte toho!
- Sundej ho. - Ne!
- Sundej ho. - Ne! Nechte toho!
Hej, v pohodě?
Jo, promiň, nechtěla jsem tě probudit.
Akorát se mi něco zdálo.
A co?
Nic moc.
Nic důležitýho.
Jsem pyšnej na to, že jsi všem divákům o sobě řekla pravdu.
Díky.
Cítím se dobře.
Je fajn, že jsem to udělala.
Protože mě to inspirovalo k tomu, abych se tě na něco zeptal.
Aha.
Pořád mluvíš o té své „spolubydlící“,
o té metr vysoké holce Maye.
Chci ji poznat.
Dobře.
- Hodí se to? - Jo!
Jo, určitě. Jen je problém s Dannym.
No, o setkání s ním moc nestojím.
Musím vymyslet, jak mu to oznámit.
Nejdřív.
Konečně mi dává prostor
a já nechci dělat vlny.
To dává smysl.
Ale…
No…
Znervózňuje tě, že bys mu řekla, že chci vidět Mayu,
nebo že bys mu řekla o mně?
Co si dáš k večeři?
Jedlas někdy čerstvě chycenou rybu?
Protože u mola jsou rybáři, co…
Změní ti to život.
Víš co, zapomeň na to. Nedělej si s tím vrásky.
Počkej si na večer, jo?
Nemusíme to řešit tady.
Začněte s tím nedůležitým a postupně přidávejte.
Maria chodívá ráno do parku,
kde jenom naoko nabídne Grace nakrájená jablka a banány,
ale pak je sní sama.
Tady je Maria v klubu.
Pětačtyřicet minut se dohadovala s recepční kvůli teplotě bazénu.
Poté se omluvila tím, že koupila všem zaměstnancům oběd.
Tohle se stalo minulý týden. Dvakrát.
Tady si chtěla pohladit lachtana, ale napomenul ji policista na kole…
To stačí. Řekněte mi to zásadní.
Takhle je to pořád dál, pane Breeme.
Můžu ji sledovat dál. Ráda si to nafakturuju.
Ale napadlo mě, že byste se jí na to… co dělá, mohl zeptat.
Fakturu zaneste naší holce do karavanu.
Díky.
Tak, je mi 40.
Plus minus.
A během té doby jsem strávila asi miliardu hodin koukáním do zrcadla.
A co jsem viděla, se mi nelíbilo.
Předklon. Podřep. Kroužíme rameny. Kroužíme rameny.
Ale pravdou je, že jsem se vlastně neviděla.
Za tu dobu jsem ani nevěděla, na co se dívám.
Tak jsem se rozhodla zkusit něco nového.
A teď přijde změna.
Právě teď vstupuje v platnost nové pravidlo Figury od Sheily.
Už žádná zrcadla!
- Souhlasíte? - Jo!
Tak! Skáčeme. Čtyři, pět, šest, sedm, osm.
- Jste takoví, jací si připadáte. - Jo!
- A my si chceme připadat silní. - Jo!
Chceme našemu tělu něco přidat, ne mu něco ubrat.
Jste připraveni na revoluci?
A co… včely?
Vypustíme na ni včely?
V podstatě jo.
To se mi fakt líbí.
- Ale špatně se převážejí. - To jo, a je spousta dalších důvodů,
proč na ni „nevypustit včely“.
Řekla, že lžu.
On na mě pořád kouká.
Co je tohle za show?
Jak to myslíš? Je to loutka.
Celý mi to přijde jako špatnej nápad. Půjdeme. Pojď, zlato.
Nemůžeme, podepsali jsme smlouvu.
Já nic nepodepsala.
Lidi, poslouchejte mě. Kristova noho.
Mluvila jsem s Hartmanem.
Tu reklamu na sušenky nezruší.
Jen ji na chvíli stáhnou, dokud neutichne ten povyk kvůli Sheile.
A udělala to v televizi. Zaútočila na mě na mé půdě. V mým domově.
Zvažme znovu ty včely. Nebo sršně. Ti bodají několikrát.
Ne. V žádným případě. Už dost s těma zasranýma včelama.
Promiňte, jenom…
Dobře, dovolte mi, abych vám vysvětlila,
že Písmenková ulice není jen tak ledajaký pořad pro děti.
Je to oblíbený pořad Sheiliny dcery.
Takže zatímco čekáme, až se ten povyk trochu uklidní…
Zaútočíme na ni tam, kde bydlí. Doma.
Přesně tak. Jak by řekl můj strýc Patty, vyšleme jim vzkaz.
Tak přece jsi zvrácený hovado.
Jo, líbíš se mu.
Propána. Díky, že jste přišli.
- A pamatujte, už žádná zrcadla. - Už žádná zrcadla!
Díky! A nechte nám na sebe kontakt! Jo.
- Je u tebe v kanclu. Ten reportér. - Díky.
Buď obezřetná. Ať omylem neodhalíš víc, než bys chtěla.
Je to jenom reportér, ne ďábel ani právník.
No… Je to krasavec.
Ale to je ďábel taky.
Pustila mě sem tvoje sekretářka. Úplně bez problémů.
- Měla by být opatrnější. - Myslela, že jsi někdo jinej.
A kým pro tebe vlastně jsem?
Kdyby se mě zeptala a já měl odpovědět upřímně,
nevěděl bych, co říct.
Já jsem ti zase volala?
Ne, přišel jsem z vlastního popudu.
Dal jsem na tebe a zkusil Mariu odvést k psychiatrovi.
Ale to se nepovedlo.
Odvést? Proti její vůli?
Ne, zeptal jsem se jí. Odmítla.
Což pro mě byla nová, nepříjemná zkušenost.
Na odmítnutí nejsi zvyklej.
To není tak úplně pravda. Třeba od tebe.
No ale takhle to nebylo.
A ty k někomu chodíš? K nějakýmu psychiatrovi?
Teď ne, ale chodila jsem.
A pomohlo to?
Předveď mi jak.
Mám si sednout?
Mám si lehnout?
Vleže je to pohodlnější.
Tak jak se dneska cítíš?
- Jo aha. Tohle asi není… - Ne. Prostě…
Jak se dneska cítíš? Jak se cítíš?
Tak jo.
Cítím… se…
zmateně.
Rozrušeně.
Nejistě. Jsem zdeptaný.
- Je to vůbec pocit? - Jak myslíš ty.
Má tohle nějaká pravidla, nebo ne?
Pravidla to má, ale hlavní je dát prostor k mluvení.
A vše zůstane mezi náma.
Je to jako modlení.
- S profesionálem, kterýmu můžeš věřit. - Jak víš, že mu můžeš věřit?
Nevíš. Rozhodneš se mu věřit.
Takže je to víra.
Já už Marii nevěřím.
Nechal jsem ji sledovat, než abych ji konfrontoval. Než abych se jí zeptal.
A nevím proč.
Čeho se bojíš?
Já se nebojím nikoho.
Ale…
Čeho se bojíš ty?
Že mě lidi uvidí takovou… jaká doopravdy jsem.
Tak jsi přirozeně šla do televize.
To je jen část mého já.
Měl jsi vidět, jak se lidi chovali po té její lekci.
Jakože, lidi to baví před tím i v průběhu,
ale po tom jejím televizním doznání
k ní všichni chodí a chtějí na ni sahat, jako by byla Ježíš nebo co.
Lidi ji objímali a brečeli u toho a říkali jí, jak je pro ně důležitá.
Takže je úplně jasný, že teď napíše knihu.
Knihu? Ona napíše knihu?
Jo.
Dneska si každej může vydat knížku sám. Přeju jí to.
Ne, nějaký nakladatelství jí nabídlo peníze dopředu.
Ze západního pobřeží?
Z New Yorku.
Ona vleze…
Vleze do televize, mluví o svých problémech
a teď díky tomu napíše knihu?
Podle všeho jo.
Hele…
Tam dole už jsi to dodělal?
Já ještě nebyla.
Jasně.
Taky chci napsat knihu.
Voilà.
To vypadá báječně.
Mořčák, brambůrky a teď pozor…
růžičková kapusta.
Já vím, všichni ji nenávidí, ale jen proto, že ji rozvařují.
Lidi ji hrozně podceňují.
- Tahle zelenina… - Nevím, jak ty,
ale jsem teď nadržená jako prase.
Jestli o té kapustě bude mluvit dál, asi sklouznu ze židle.
Promiň. Moc mluvím. To se stává, když mluvím o jídle.
- Promiň, to se mi stává. - Ne, přijde mi to fajn.
O zelenině mluvíš tak zaníceně.
A, no…
Prosím, pokračuj.
Dobře, tajemství tkví v blanšírování.
Musí to být tak akorát.
Protože tím se to otevře.
Je to jako dveře.
Dveře? Kam vedou? Do nudy?
Tohle se ti přece nelíbí ani to nechceš.
Chceš na pokoji dělat prasárny s panem Mormonem.
A ne tady s panem Rajčounem probírat papiňáky nebo co.
Dobrý. To už stačí.
Jo.
Ne, promiň. Jenom toho vysvětlování.
- No jasně. - Ochutnáme to. Tak.
- Vynikající. - Skvělý.
- Vynikající. Díky. - Chceš sůl?
Já nepřesoluju.
Sůl nikoho nezajímá!
- To moje je dokonalý. - Jo.
Jo, musím ti říct, že je mi líto, jak jsem na tebe tlačil s tou Mayou.
Už tak toho máš dost.
Dokáže chtít něco, aniž by pořád ustupoval?
Na Mayu se mě ptát můžeš.
Máš na mnohem víc. Na mnohem, mnohem víc.
Promluvím s Dannym, až bude možnost.
- Určitě? - Teď to říkala!
- Buď chlap, a ne vystrašenej sráč! - Proboha, už ticho!
Dobře…
Promiň.
- Dneska je zase šílenej den, - Nic mi nevysvětluj.
- Chci si vychutnat… - Jo.
- Jo, myslím, že můžeme… - Tohle. Teď.
Dáme si.
Ta ryba je…
- Možná si to trochu přisolím. - Ale…
Dlouhej den v práci?
Jo, fakt dlouhej.
No na něčem jsi rozhodně dělal přesčas.
Ježíšikriste, Deb.
Klídek, jo? Někoho máš. Mám radost.
Kéž bych tu ženskou mohla poznat i s těma dvěma dětma.
Zní fakt parádně…
Jde o Fidelii. Sheilinu asistentku.
- Ne! - Tak. Jo. Proboha.
A než něco řekneš… Než vůbec něco řekneš,
tak ti povím, že je jí sice něco přes 20, ale je vyzrálá
- a intuitivní. - Sheila zcvokne.
Odkdy tě zajímá její názor? Říkalas jí korouhvička.
Před deseti lety. Teď se jí bojím. Ty bys měl taky.
Když ji vidím v televizi, tak je z ní fakt někdo.
- Jo, já vím. - Proboha.
Pořád ji miluješ, ty pitomče.
Chceš ji získat, tak se k ní snažíš přiblížit.
Jdu obejmout dceru.
- Dobře. - Byl to šílenej den.
Danny. Dej si nejdřív sprchu.
Já myslela, že budeš v práci.
Mohl jsem tam být, ale nejsem.
Dnes jsem v obchodě viděla tu tvoji kolegyni.
Myslela si, jak je nenápadná.
Jsem z Juárezu. Poznám, když mě někdo sleduje.
Nechceš mi říct, z čeho mě podezíráš?
Mám pocit…
že tě už neznám. Jakože…
A to, že mě ta tvoje detektivka sleduje v oddělení zeleniny,
tomu pomůže jak?
Nepomůže.
Nejde o to, že ti nevěřím.
Jen mi už docházejí nápady, jak tohle udržet pohromadě.
Tak na to nemysli.
Věř mi.
Když jsme spolu plánovali další dítě…
Když jsme se o něj pokoušeli,
šla jsem za speciálním doktorem, za někým mimo naši komunitu.
Za univerzitním doktorem.
Řekl mi, že moje zásoba vajíček je dostatečná.
Víc než dostatečná.
Což znamená, že ty problémy byly na tvé straně.
Navrhli mi řešení, se kterým bys určitě nikdy nesouhlasil.
I já jsem byla na pochybách.
Ale zanedlouho už jsem byla v křesle
a nechala si do sebe vložit cizí sperma.
A takhle se nám podařilo počít Grace.
Naši dceru.
Udělala jsem, co bylo třeba,
jak ty říkáš, abych to udržela pohromadě.
No, nechám tě, ať se můžeš převléknout z pracovního oblečení.
A ohřeju ti tu dušenou roštěnou.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jdeš dál? - Jasně.
- Bezva. Tak co v práci? - Chtěla jsem se tě zeptat…
Promiň. Povídej.
S někým chodím.
Aha.
Jmenuje se Carlos a on… My…
Říkali jsme si, že by se mohl setkat s Mayou.
Aha. Jasně.
No proč ne. Bezva.
To je asi v takovéhle situaci přirozený.
Bylo by divný, kdybys s někým chodila, a on ani nepoznal Mayu.
Žila bys dva životy.
- A to by ti vůbec nebylo podobný. - Klídek, Danny.
Takhle jsme se dohodli.
- Že jeden z nás… - I já s někým chodím.
Jo, je skvělá.
Jdeme na to pomalu, ale začínám mít chuť to posunout dál.
Kde jste se poznali?
V práci.
- A Maya se s ní setkala nebo… - Těžko říct.
- Cože? Co… - Mami! Líbí se ti moje oblečení?
Ach jo.
Propánajána.
- Co se stalo? - Já za to nemůžu.
- Okoukala to z televize. - Jo.
Ale dívá se jen na dětský pořady a ne často.
- Jo. - Jo, pravda.
- Ahoj, Sheilo. - Ahoj.
Hlídám ti obě děti, nemáš zač.
- Jasný. - Ona už to ví?
Jo, za celou tuhle situaci může vlastně ta tvoje kamarádka.
Kelly Kilmartinová.
Není to moje kamarádka.
No, celej týden moderuje Písmenkovou ulici.
Vypadám tam jako krátkozraká country zpěvačka.
Ale tvoje dcera se dobře baví. Prsa jsou zábava.
Heleď, Mayo, už půjdeme, jo?
Mayo, vrátíš mi ty tenisáky?
- Ne! - Ať si je nechá.
- Hotovo. Díky. - Ne!
- Díky. Můžu si to vzít? - Ne!
Jo, není mi dobře.
Díky za pochopení.
Jo. Dobře. Dobrou noc.
Další den a další lež.
Já mu nelžu.
No ale nemocná nejsi.
Máš výčitky svědomí z toho, jak to bylo dobrý s panem Mormonem.
Škoda, že jsem tě nezabila hned napoprvé.
- Moc jsem se snažila. - Vím, že to tak nemyslíš.
Tak co máš v plánu? Chceš už navždy zůstat sama?
Plán očividně nemám.
Zjevně.
Ale odstrčíš od sebe kohokoliv,
kdo ti dá najevo, že tě má rád nebo se mu líbíš.
Je to tak, že?
Proč to dělám pořád dokola?
Protože budeš radši sama s vědomím, že ti nikdo neublíží, nezklame tě
nebo tě, popravdě, neunudí k smrti.
Občas se nudím, no. S Carlosem.
Nudí mě, jak je milej.
Nejsem vadná?
Jsi výjimečná. Ale tím pádem trpíš samotou.
Ale byla jsem na tom dobře.
Ale dobrý je jinými slovy nuda. A ty nudná být nechceš.
- Ale nechci být ani nemocná, ani sama. - Nejsi sama. Máš mě.
Chybí mi Greta. Opravdická kamarádka.
Té sis nevážila ani ji neposlouchala.
Kamarádství je vzájemné, tlustoprdko.
- Tak mi neříkej. - Tak jí nebuď.
Problém jsi ty. Kvůli tobě se nemůžu s nikým sblížit.
Nejsi moje kámoška ani milenka.
Jsi jako nezvanej host, co odmítá odejít z večírku.
Kolikrát ti mám říkat, ať mi už dáš do prdele pokoj?
- Dej mi pokoj! - Mami?
Zlatíčko?
Panebože.
Já si tě nevšimla.
S kým jsi mluvila?
S nikým. S nikým jsem nemluvila.
Pojď spát.
Tyhle dvě. Díky.
Nechcete nějaký vzorek?
Proč ne?
- Dobrý. - Jo, to je cherokee purple.
Je to takový náš klenot. Taky máme green zebru…
Vezmu si jich pět.
Pět těch…
Krabic.
Pět těchhle?
Vezmu si všechny…
Vezmu si všechny.
Dobře, tak já vám to připravím.
Hledáte dodavatele pro restauraci? Nepoznávám vás.
Ne, to je pro osobní potřebu.
Je to dost?
Jo.
Prý máte něco extra,
tak jsem to chtěl okouknout osobně.
Dobře, seženu vám někoho, kdo vám s tím pomůže.
To není třeba.
Ale je. Je to docela těžký.
Tak co ten váš vztah?
Co?
V tom našem teď máme těžké období.
To je mi líto.
Myslíte, že je pravda, co se říká? Že potíže pomůžou vztah utužit?
Proč by ne?
Zajímal by mě vztah, ve kterém je vášeň, oheň.
Ale pak si vždycky vzpomenu, že i oheň jednou uhasne.
A člověk musí mít sílu pokračovat.
A nejen jeden z páru. Oba.
Seženu vám někoho, kdo vám pomůže odnést… Pomůžeš mu?
- Jo. - Jen vám něco povím.
Bez přítomnosti žhavých uhlíků to Sheila vzdává.
- Co? - Mějte se.
Auto mám tady.
Občas nám svět připadá moc veliký, moc temný, moc děsivý.
Ale v té chvíli si vzpomenu na jednu věc.
Že hned za rohem
na nás může čekat něco kouzelného.
Kde to jsem? A na co to mám chuť? Na mrkve?
Kdo jí to chce říct?
Co?
Jak ses sem dostala?
Přišla jsem. Nikdo mě nezastavil.
- Tady být nemůžeš! - Není opravdická, víš?
- Co? - Není opravdická.
- Nejsi opravdická! - Ale…
- Nejsi opravdická! Jsi falešná! - Omlouvám se. Nevím, co tu dělá.
- Je falešná a lže! - Už je na odchodu.
- Odejdi. - Je falešná!
Neřekneš mi, co se sakra děje?
Ráda bych, ale asi to nevím.
Není opravdická!
Má falešný jméno, vlasy, velký, umělý kozy.
Nesahej na mě! Kdo ti to dovolil?
To je fuk, protože nejsi opravdická. Já jsem. I ty, Greto.
Jsi opravdická. Jsi má kámoška.
A omlouvám se ti. Přišla jsem se ti omluvit.
Potřebuju tě. Chci tě zpátky.
Poslyš. Pojď.
Ona si tě nezaslouží.
Ani já si tě nezasloužím.
- To nevím. - Já jo.
Pusť mě.
Ty seš fakt nemožná.
Hej! Greto.
Greto? Gretel? Gradel?
Ty záda se mi samy neprokřupnou.
Jít do dětskýho pořadu nebyl její nápad.
Byl to můj nápad. Můj.
Proč?
Chtěla jsem pomoct jí a ublížit tobě.
Hlavně ublížit tobě.
To chápu.
Musím makat a získat si zpět tvoji důvěru.
A musím ti hodně co vysvětlit ohledně…
Jo, to fakt bude třeba.
Ale můžeme jindy? Musím odtud vypadnout. Mám hroznej hlad.
Jo, já taky.
Já… mám taky hroznej hlad.
Jo? Co by sis dala?
Hamburger.
Jo. Dáme si pořádnej hamburger.
KONEC
Překlad titulků: Karel Himmer