Dokumendid, mis leiti RMS Titanicult nahkkohvrist,
viitasid, et kohvri omanik on keegi Howard Irwin.
Ometi polnud reisijate nimekirjas ühtki Howard Irwinit.
Säilinud on Edgar Samuel Andrew' õpikud
ja õõvastav lause kirjast sõbrale:
"Soovin, et Titanic lamaks merepõhjas."
Sellest kõigest tuleb juttu filmis "Titanic, lood sügavikust".
RMS Titanicu vrakk leiti 3800 m sügavuselt Atlandi ookeanist.
Siiani on leitud 5500 artefakti ja isiklikku asja.
Need tuletavad meelde reisijaid ja meeskonnaliikmeid tol päeval.
Esemed räägivad armastusest, saatusest, ellujäämisest.
See on "Titanic: lood sügavikust".
Titanicu lugu on eriline ja unikaalne,
sest see puudutas kogu maailma.
Kui juhtus õnnetus ja laev uppus,
edastati maailmale infot samal ajal.
Marconi juhtmeta telegraaf oli suhteliselt uus asi.
Nüüd said laevad maismaaga suhelda.
See levitas uudist Titanicu uppumisest kiiremini kui iial enne.
See on kohutav, kangelaslik lugu.
See kajas vastu kõikide meeltes.
Titanicu erilisusel on mitu põhjust.
Esiteks on Titanic laev, mida peeti uppumatuks
ja mis läks põhja juba esimesel reisil.
See on justkui ülbuse arhetüüp.
Nad sõitsid teadaolevale jääväljale.
Neid hoiatati, nad jätkasid teed ja neid tabas katastroof.
Väga kerge on kujutleda end sarnastesse oludesse
ja küsida endalt, mida meie teeksime.
Aeg tiksub.
Mõned meist jäävad ellu.
Enamik sureb.
Mida sellises olukorras teha?
1993. aastal leiti kogum esemeid ühest kohvrist,
RMS Titanicut ümbritsevalt rusuväljalt.
Seal olid kirjad, postkaardid, päevik, noodid, muusikainstrumendid.
Dokumendid olid nahkkohvris erakordselt hästi säilinud.
Selgelt tuli ilmsiks omanik - mees, kelle nimi oli Howard Irwin.
Kui meil veab, on kohvrites omanike nimed.
Nii selgub isik
ja kõik esemed pannakse konteksti.
Kui leitakse kohver, on põnevus suur,
sest enamus kohvreid on nahast.
Nahas on palju tanniini
ja see imbub ka sisemusse,
mis võimaldab säilida raamatutel,
paberitel, kirjadel, postkaartidel.
Kohe, kui kohver avatakse,
võetakse kõik välja.
On see paber? Kangas? Metall?
On see keraamika?
Kõik katalogiseeritakse
ja edasi lahutatakse esemed
ning allutatakse spetsiifilisele konserveerimisrežiimile.
Tuleb võidelda kiusatusega avada raamat vms.
See peab minema konserveerimisele puutumatult.
Kõik need põnevad artefaktid konserveeriti ja tuvastati.
Seda tegid rahvusvaheliselt tunnustatud Titanicu eksperdid.
Kõik paigutati salajasse hoidlasse Atlantas.
Näiteks on siin Howard Irwini kohver.
Kohver oli täis väikesi esemeid,
mis olnuksid mõttetud, kui need oleks leitud ookeani põhjast.
Tänu esemete konserveerimisele
said Titanicu uurijad üsna hea pildi Howard Irwinist.
Ookeani põhjast leiti kohver.
Ent aktsiooni käigus
purunes nahk ja ilmselt ka kohvri kartong.
Meile jäid kohvris olnud esemed.
Howard Irwin oli maailmas ringi reisinud mitmeid aastaid
oma hea sõbra Henry Sutehalliga.
Nad olid käinud Ameerikas,
Austraalias, Bora Boral, Aafrikas ja naasid Inglismaale.
Kohvris olid muusikainstrumendid,
paljude poplaulude ja klassikaliste palade noodid.
Oli ka postkaarte, kirju.
Olid nahkrihmad, sest nad olid polsterdajad.
Kui need oleks leitud merepõhjast, oleks need olnud vaid tööriistad.
Aga ta oli polsterdaja.
Ta oli spetsialiseerunud tõldade ja vankrite polsterdamisele.
Äkki polnud need lihtsalt tööriistad, vaid naha töötlemise vahendid.
Esemed andsid hea ettekujutuse isikust,
kelle kohvris need olid.
Ma ütleksin, et Howard Irwin oli elumees.
Ta oli põnevam tegelane kui tema semu Henry.
Aga nad said hästi läbi ja töötasid koos.
1997. a telesaade, mis näitas Titanicu vraki artefakte,
tõi vaatajate ette ka Howard Irwini kohvrist leitud postkaardid.
Siit sai alguse ühe naise põnev avastusretk
oma pere ootamatust ja salapärasest seosest Titanicuga.
Meie istume pühapäeva pärastlõunal kodus
ja jutt käib leitud artefaktidest.
Ekraanil näidatakse kirja.
Kirjale oli alla kirjutanud pr Shuttle.
Pidin pikali kukkuma. See pole tavaline nimi.
Märkasin, et kirja allservas
seisis ka "Roy tervitab".
Roy oli minu endise abikaasa vanaisa nimi.
Pearl, keda kirjas samuti mainiti, oli tema vanatädi.
Istun ja mõtlen, kuidas sai see kiri Titanicule.
Keegi soovitas rääkida RMS Titanic Inc-ga.
Vrakk on nende valduses.
Barb võtab ühendust mehega, kes vastutab artefaktide eest,
mis leiti päästeretkel.
Telefonivestlusest selgus, et 1910. aastal
oli Howard pidanud päevikut.
Seal kirjeldati, kuidas tema ja ta sõber Henry läksid Buffalost
Ameerikat avastama.
Lõpuks rännati ka maailmas ja tagasi tuldi Titanicul.
Enne lahkumist oli Pearl kohtunud Howardiga.
Howard oli 19, Pearl Shuttle oli 17. Nad armusid.
Nad püüavad armusuhet elus hoida.
Enamus leitud armastuskirju olid Pearlilt.
Pearl Shuttle oli bändi liige
ja reisis oma ansambliga
ning esines Kesk-Läänes.
Pearl kirjutab Howardile,
teatab, kus ta on, ütleb, et igatseb, küsib, miks Howard ei kirjuta.
Ta saadab postkaarte tekstiga "Peaksid mulle kirjutama".
Pearl oli väga kirglik
ja Howardist sisse võetud.
Enamuses kirjadest püüab ta veenda meest oma armastuses.
Viimane Pearli kiri oli seitse lehekülge pikk
ja viimases reas seisis: "Kui sa ei usalda mind,"
"siis on kõik läbi ja me ei kirjuta üksteisele."
Barb ja ta abikaasa küsitlevad peret Pearli asjus.
Selgub, et Pearl suri 1927. aastal.
Pole teada, kas Pearl ja Howard said kokku. Miks mees polnud Titanicul?
Me teame, et ta reisis oma sõbra Henry Sutehalliga.
Vaatasime reisijate nimekirja läbi
ja leidsime sealt Henry Sutehalli.
Hr Henry Sutehall, jr
Howardit pole. Meil polnud aimugi.
Reisijate tähestikuline nimekiri ei sisalda Howard Irwini nime.
Westmeath, Iirimaa
Ka üks noor iirlanna oli tollal armunud.
Bertha Mulvihill oli paar aastat varem emigreerunud Ameerikasse.
Ta tuli 1911. a Iirimaale, et peret külaskäiguga üllatada.
Athlone, Iirimaa
Aiden Mulvihill jt sugulased
Peres oli 12 inimest.
Üks neist suri noorelt.
Me seisame Bridgeti maja ees, kus ta sündis ja kasvas.
Mulvihillide maja on rohkem kui 200 aastat vana
ja see on ehitatud talliks pere talumajapidamises.
Võite maja ette kujutada. Katust kattis pilliroog.
Siin oli kolm tuba.
Majas elasid kõik poisid, tüdrukud, ema, isa.
Vanaema oli ka.
Ärge küsige, kuhu voodid pandi.
See oli ühtehoidev pere.
Kuuleme veel tänase päevani,
mida nad korda saatsid. Neist peetakse lugu.
Nad hoidsid ühte.
Kuigi neil oli oma talu,
kannatasid Mulvihillid näljaajal nagu suur osa Iirimaast.
Nälja ajal oli toitu küllalt, et rahvas ära toita,
aga maaomanikud saatsid selle laevadega Inglismaale.
Meid jäeti Iirimaale surema.
Nad läksid parema elu peale.
Siin ei jõudnud kusagile.
Ainult virelesid.
Mujal sai sulle osaks hea elu, kui sa tööd tegid.
Seepärast läksid paljud Ameerikasse.
New York, USA, umbes aastal 1912
Bertha Mulvihillist on terve lugu.
Ta oli umbes 26.
Ta oli elanud USAs 1906. aastast.
Ta töötas Rumfordi keemiatehases,
kus ta kohtas oma tulevast abikaasat,
meest, kelle nimi oli Henry Noon.
Kurameeriti teisiti.
Henry Noon tegi talle mitmeid kihlakingitusi.
Neiul oli käevõru, rist.
Tal oli graveeringuga kell,
mis oli sellel puhul väga helde kingitus.
Tema puhul on huvitav see, et talle meeldis üllatusi teha.
Pärast kihlumist läks ta 1911. a tagasi Iirimaale.
Ta ostis pileti Lusitaniale, seilas üle Atlandi.
Ta ei hoiatanud tulekust ette,
rentis lõbusõiduvankri
ja sõitis läbi linna, hüüdes, et on tagasi.
Ta oli karismaatiline isiksus ja talle meeldis üllatusi teha.
See kõik juhtus rohkem kui 100 aastat tagasi,
ta ema ja isa pidid olema väga liigutatud tema tulekust.
Ta teadis südames, et ei näe enam Iirimaad,
ema ja isa.
See pidi olema raske.
Raske on sellega toime tulla.
Kõige rohkem hukkus Titanicu tragöödias 3. klassi reisijaid.
Ellujäänud rääkisid, et 3. klassi reisijaid
ei lastud päästepaatide juurde.
Kuid ka siis, kui ligipääs olnuks võrdne,
jätkus kohti ainult pisut rohkem kui pooltele pardalviibijatele.
Kas 3. klassi reisija Bertha Mulvilhill jäi ellu?
Klassisüsteem oli vägagi elus Edwardi-ajastu lõpus 1912. a.
Rikaste ja vaeste lõhe oli suur.
See peegeldus väga erinevates piletihindades.
1. klassi pilet küündis 870 naelani, mis on praegu 85 000 naela.
Selle eest sai ühe kahest sviidist, millel oli oma jalutustekk.
3. klassi pilet maksis 7 naela,
praeguses vääringus umbes 681 naela.
Päris kindlasti oli Titanicul klassisüsteem.
1. klassis oli James I ajastu stiil, Louis Couteurs jm hiilgus.
Liigume allapoole. 2. klassis on lihtsam sisustus,
aga siingi on üsna huvitavad avalikud ruumid.
3. klassis valitseb muidugi utilitarism.
Needid on näha.
Luksusliku tapeedi asemel on valged lubjatud seinad.
Ent laeval oli mitu otstarvet.
Eesmärk polnud ainult ärimeeste toitlustamine,
kes olid harjunud reisima Põhja-Atlandil korduvalt.
Teises otsas olid immigrandid.
Inimesed tulid Ameerikasse uut elu otsima.
Kui Bertha Mulvihill tuli Iirimaale perele külla,
jättis ta oma kihlatu Henry Nooni Ameerikasse.
Õde Kitty oli Iirimaal abiellumas
ja kuigi Bertha ei tahtnud kihlatut enne pulmi üksi jätta,
vaevas teda koduigatsus ja ta ootas reisi.
Ta on seal kogu sügise ja talve.
Mu vanaisa tunneb temast puudust.
Ta muretseb, kas naine ikka tuleb tagasi.
Naine igatseb tema järele.
Ühel päeval jalutas ta Athlone'i linnas
ja nägi plakatit, millel seisis "Titanicu esmareis".
Ta mõtles endamisi, et üllatab õige Henryt.
Tuli lahkuda Queenstownist Iirimaalt.
Cobh, Iirimaa, endine Queenstown
Ta magas väikeses ruumis, kus olid narivoodid.
Kui 1. ja 2. klassi reisijate piletid maksid palju rohkem,
siis tuli White Star Line'i peamine sissetulek
ikkagi 3. klassi reisijatelt.
Kõikidele reisijatele anti Titanicul hästi süüa.
Tähtis on mõista, milline oli 3. klassi toit.
Päevas anti kolm korda süüa
ja tihti polnud 3. klassi reisijad sellega harjunud.
Paljud olid talupojad.
Laeval anti kolm korda päevas väga head toitu.
Pakuti hautisi, ploomipudingit ja kõike oli palju.
Nii taheti üles ehitada mainet
ja reisijatele jagati postkaarte tekstiga "Oh, hurmav toit".
"See laevasõit oli imeline".
See kokamüts, mille EMG leidis ja konserveeris,
kuulus ühele paljudest noormeestest, kes süüa tegid.
See müts leiti kohvrist,
kus oli palju nipet-näpet, ei midagi suurt ja olulist.
Pärast konserveerimist selgus, et see oli pagari müts
ja kuulus 3. järgu pagarile Hinesile.
Ta oli siia kirjutanud oma nime.
Väga väikeses kirjas. Siin on see näha.
Pagar pidi iga päev leiba küpsetama,
ta valmistas magustoite, ilmselt ka ploomipudingit,
kõiki neid toite, mis kuulusid iga söögikorra juurde.
Ta oli pärit Londonist, aga kolis Southamptonisse.
See võis olla tema esimene tööots laeval.
Traagilisel kombel jäi see William Hinesi viimaseks tööks merel.
Nii tema kui ka tema õemees, kes kuulus meeskonda, hukkusid.
Nende surnukehasid ei leitudki.
Pärast Pearl Shuttle'i armastuskirjade lugemist
tahtis Barb Shuttle rohkem teada, kes need isikud olid, mis neist sai.
Ta tahtis lahendada ka mõistatuse,
kuidas sai kohver laeva omanikuta.
Otsustasime, et teeme kõik, mis suudame,
et uurida välja, mis juhtus.
Esimese asjana läksime Buffalosse,
sest sealt olid Howard ja ta semu Henry alustanud.
Veetsime paar tundi Buffalo raamatukogus,
vaadates läbi mikrokaarte.
Leidsime The Buffalo Enquireri 16. aprillist 1912. aastast,
kus öeldi, et Howard tuli koju kaks kuud tagasi.
Mõtlesime, et see seletab, miks ta polnud Titanicul,
aga me ei teadnud, kas see kõik vastab tõele.
Miks oli tema kohver Titanicul?
Otsustasime uurida linna registrit
ja me leidsimegi sealt Howardi.
Nüüd teadsime, et ta tuli tagasi.
Me ei teadnud, kuidas, miks, millal.
Olime jahmunud.
Barb jätkab vastuse otsimist
ja otsustab külastada Pearli kodulinna, et otsida vihjeid.
Läksime järgmisel päeval Hamiltoni.
Kiri oli saadetud sealt.
Teadsime, et seal on pere haud.
Läksime kalmistule, aga Pearli polnud kusagil.
Äkki leidsime ta.
Maapinnas oli väike lohk.
Seal oli Pearli hauakivi.
See oli üllatus.
Arvasin, et ta suri 1927.
Kui selgus, et ta suri 1911,
tekkisid uued võimalused ka Howardi ja Henry saatuse osas.
Mõtlesime, et kui Pearl suri, tuli Howard ehk pere juurde.
Me ei teadnud tollal, mis oli Howardist saanud.
Kokkupõrke ööl
oli Bertha Mulvihill oma 3. klassi kajutis laeva alumistel tekkidel.
Ta magas sügavalt.
Ta pidi peaaegu voodist välja kukkuma.
Ta taipas, et midagi on viltu.
Ta tõmbas mantli taskust käekella.
Tal oli käevõru, mille Henry oli kihlusel kinkinud.
Tal olid ka rist ja kett - samuti Henry kingitud.
Kõik tormasid trepile,
aga keegi lükkas ta tagasi alla ja ütles: "Üles ei pääse."
Ta kukkus ja arvas, et murdis roided.
Täiesti mõeldav, et ta jõudis ülemisele astmele,
aga keegi takistas edasipääsu. Siin võis olla mitu põhjust.
See trepp võis viia tupikkoridori.
"Siia ei pääse,"
ei tähenda tingimata: "Me ei lase sind üles, sest oled 3. klassist."
Sealt ei pruukinud olla väljapääsu.
Reisijad olid selles laeva osas paanikas,
sest nad kuulsid kokkupõrget ja nägid vett laeva tungimas.
Nad said aru, et see pole tühiasi. Juhtunu oli tõsine.
Ka siis, kui nad ei adunud, et laev upub.
Usun, et seal pidi olema pisut suurem paanika
kui laeva teistes osades.
Umbes südaöö paiku, 14. aprillil 1912
annab kapten Smith käsu lasta vette päästepaadid.
Sellel rüütellikuse ajastul läksid naised-lapsed kõigepealt.
Naised ja lapsed olid esimesed.
See oli kahtlemata merel kehtiv traditsioon,
aga kahjuks oli nii,
et kui vaadata tolle aja laevavrakkide statistikat,
siis ei saanud naised ja lapsed kuigi hästi hakkama.
Riided takistasid liikumist.
Need polnud mõeldud sportlikuks ponnistuseks.
Lapsed olid vrakil muidugi eriti haavatavad.
Kui laev põhja läheb, on nad sageli stiihia meelevallas.
Ükskõik kas nad pääsesid päästepaati või mitte.
Statistika näitas ka Titanicul,
et kummagi rühma ellujäämisvõimalus oli väike.
See oli nagu põrgu. Rahvamass pressis peale.
Aga ta oli Titanicu reisi alguses kohtunud ühe madrusega,
kellele ta meeldima hakkas. Ta oli ilus tüdruk.
Mees käis temaga mesijuttu ajamas.
Kui nad püüdsid välja pääseda, nägi ta seda meremeest
ja palus abi. Mees teadis, kuidas välja pääseb.
Ta võttis neiu kaasa
ja nad läksid mingi koridori kaudu ülemisele tekile.
Ta rääkis meile, et ronis klampidest üles.
Nii nimetati mingit redelit,
mis võis olla mõeldud meeskonnale
ja viis A tekilt ülemisele tekile.
Kapten on sillal.
Ohvitserid täidavad oma kohust.
Ma ei usu, et 3. klass unustati ära.
Stjuuardid ootasid luba,
millal 3. klass üles tuua,
aga seda ei tulnudki.
Kui 3. klassi reisija pääses,
siis tihti tänu isiklikule initsiatiivile.
Kui ta jõudis Titanicu ülemisele tekile,
oli see jääga kaetud.
Ta taipas, et laev läheb põhja.
Ta võttis kingad jalast ja seisis reelingu äärde.
See oli 3korruselise maja kõrgusel.
Ta hüppas reelingult alla.
2000. aasta aprillis leiti Titanicu rusuväljalt veel üks kohver.
Taas oli nahkkohvris palju hästi säilinud dokumente ja asju.
Eksperdid-konservaatorid ja Titanicu-uurijad EMGs
said kohvri omaniku kohta palju teada.
Kui meil õnnestub tuvastada kindlale isikule kuulunud esemed,
siis tavaliselt seetõttu, et esemed leiti nahkkotist,
mis neid asju kaitses.
Paljudel juhtudel olid inimesed kirjutanud asjadele nime.
Enamus meie raamatuid kuulub 17aastasele reisijale,
kelle nimi oli Edgar S Andrew.
Tal olid õpikud ja kirjad emale,
nii et siin oli jälgi ajada lihtne.
Edgar Andrew oli briti patriootide poeg. Pere elas Argentinas.
Ta oli sündinud 1895.
Ta oli läinud Inglismaale haridust saama.
Ta õppis Bournemouthis.
See, et meil on paber, on imeline.
Kirjapandu lugemine on hoopis omaette asi.
Näeme, et trükikiri on säilinud.
See on inglise keele grammatika.
Tollal kasutati tammetõrutinti, mis oli väga püsiv.
Seda ei saa maha pesta nagu tänapäevast tinti.
Tollal kirjutati palju ka pliiatsiga.
Ka pliiats on paberil säilinud.
Endiselt on alles ka ehisliist.
Siin on näha osa ümbrikust, mis oli raamatule kleepunud.
Ta viskas kõik asjad kohvrisse,
kool oli läbi, ta läks lõbutsema.
Edgar Andrew' asjade kogu on väga huvitav
ja annab aimu tema iseloomust.
Meil on ka märkmik, kus ta harjutab nime kirjutamist.
Mäletan, et tegin seda teismelisena ka ise.
Kuidas kirjutada? Kas kalle peaks olema suurem?
Meil on ka kingad, millega käidi teatris.
Need on üsna naiselikud.
Need meenutavad rohkem nagu naiste balletikingi.
Aga mehed kandsid selliseid ametlikel sündmustel,
kui ei tahetud kanda saapaid.
Temalgi oli paar selliseid kingi. Need olid ostetud Bournemouthist.
Tänavatel on ju samad nimed, nii et leidsime poe, kust need osteti.
Üpris lõbus.
Bournemouth, Inglismaa, 1912
Ta oli algselt kirjas reisijana Oceanicul
ja oli üpris pettunud,
kui kivisöetööliste streik rikkus tema reisiplaanid
ja ta pidi üle minema Titanicule.
See tähendas, et lahkuda tuleb nädal varem.
Ta oli oodanud kohtumist hea sõbra Josey Cowaniga.
See kohtumine jäi nüüd toimumata.
Ta astus pardale ja saatis kuulsa kirja:
"Josey, pidin lahkuma 17. kuupäeval Oceanicuga,"
"aga tänu kivisöetööliste streigile aurik ei välju."
"Seega pean minema nädal varem Titanicuga."
"Uskumatu, et pean lahkuma paar päeva enne sinu tulekut,"
"aga mul pole valikut, pean minema."
"Josey, ma astun maailma suurima auriku pardale,"
"aga pole selle üldse põrmugi uhke."
"Soovin praegu, et Titanic lamaks merepõhjas."
Kui uurin inimestele kuulunud artefakte, heidan pilgu nende ellu,
saan aimu, mis inimesed nad olid.
Ta oli küll noor, 17aastane, aga sõnapidaja mees.
Ta pidi astuma Titanicu pardale enne plaanitud aega,
ta igatses Joseyt ja kaotas elu.
Teadaolevalt pole Edgar Andrew' surnukeha leitud.
Või kui see leiti, siis ei suudetud tuvastada.
Barb Shuttle'i retk mõistatuse lahendamiseks
Howard Irwini ja Pearl Shuttle'i suhte asjus päädis eduga,
kui ta võttis ühendust Howardi vennapojaga Kanadas.
Vennapoeg näitas talle Howardi käsikirjalisi mälestusi.
Barb saab lõpuks teada, miks Howard polnud Titanicul.
Enne Titanicu teeleminekut, 9. aprillil 1912,
otsustab Howard minna jalutuskäigule.
Kui ta kõnnib Southamptoni tänavail,
kohtab ta 10 tudengit St Louisist.
Ta oli St Louisis käinud. Ta oleks justkui koju jõudnud.
Nad läksid koos kõrtsi.
Pubis puhkes kõrtsikaklus.
Howard saab löögi pähe
ja ärkab järgmisel päeval itta suunduval tramplaeval.
Ta röövitakse.
Vaene Henry seisab sadamas Howardi asjadega,
sest peab Howardit sõnapidajaks. Ta oli lubanud tulla.
Howard peab siin olema, aga ei ilmu välja.
Henry astub laeva koos Howardi asjadega.
Viis päeva hiljem läheb Titanic põhja.
25aastane Henry kaotab elu.
Me saime lõpuks teada, kes on Henry. See oli põnev kogemus.
Saime aru artefaktide olulisusest,
sest kui poleks olnud neid asju ja kohvrit,
poleks me seda kõike teadnud.
Ta on nüüd päriselt olemas, mitte ainult nimi paberil.
See puudutas meid tõeliselt.
Teate...
Üks hetk, vabandage...
Tunded võtavad võimust. Vabandage.
Port Said, Egiptus
Howardi tramplaev jõuab lõpuks Egiptusesse.
Siin kuuleb ta Titanicuga juhtunust.
Titanic, 1500-1800 surnut
Ta jõuab Inglismaale ja kuuleb, et Henry ei pääsenud.
Ta tuleb tagasi USAsse, olles kaotanud parima sõbra.
Olen kindel, et...
Ta teab, et kaotas Pearli.
Ta on jäänud ilma kogu oma varast.
Ta on kaotanud kõik.
See on vaesele mehele laastav.
Uskumatu lugu, kas pole?
Howardi kodulinna ajaleht teatas tema naasmisest USAsse
kaks kuud enne Titanicu teeleasumist.
Tema liikumine oli uurijatele endiselt mõistatus.
Võin öelda, mida kuulsin, et ta ei läinud Titanicu pardale.
Olen lugenud, et ta rööviti, mida on raske uskuda.
Ma ei oska öelda muud, kui et ta ei olnud laeva pardal.
Kui ta naasis kaks kuud tagasi, miks oli tema kohver Titanicul?
Räägitakse, et Henry viis Howardi kohvri kaasa.
See oli sõbralik žest, ei muud.
Vahel jäävad mõistatused lahendamata.
Me teame, et Howard ja Pearl armastasid teineteist.
Pearl suri 1911. aastal ja Henry Sutehall jäi Titanicul kadunuks.
Pääseda õnnestus neil, kes jõudsid päästepaati.
Nad olid õnneseened,
kui arvestada, et pardal ei jätkunud päästepaate kõikidele.
Päästepaatidel on väga suur roll Titanicu müüdis.
Me teame, et päästepaate
jätkus parimal juhul ainult pooltele pardal viibijatele.
Tegelikult oli Titanicul päästepaate rohkem kui vaja.
Kui laev tunnistati merekõlbulikuks,
pani White Star Line pardale nõutud arvu päästepaate.
Algul paigutas projekteerija laevale rohkem päästepaate,
aga siis hakkas ettevõte ütlema:
"Meil napib pardal ruumi, kui päästepaate on nii palju."
"Inimesed ei saa jalutada ja mänge mängida."
Kujundajal kästi päästepaatide arvu
vähendada seaduses ettenähtud miinimumini.
Nad ei uskunud, et päästepaate läheb vaja elude päästmiseks.
Nende meelest olid paadid selleks, et viia ära mõned inimesed,
kui tekib probleeme mootoriga vms.
Keegi ei uskunud, et keset ookeani tuleb päästa elusid
ja rohkem paate pole. Seda ei uskunud keegi.
3. klassi reisija Bertha Mulvihill,
kes tahtis väga ellu jääda,
võitles küünte ja hammastega, et jõuda päästepaatide tekile.
Kui nad ülemisele tekile jõudsid, olid peaaegu kõik paadid läinud.
Pardal oli viimane päästepaat, nr 15.
Seda hakati juba alla laskma.
Madrus ütles, et kui tahad ellu jääda, tuleb hüpata.
Ta viskas kingad jalast ja hüppas tekilt paati.
Teised hüppasid talle selga, maandusid talle otsa.
Tal oli väga valus.
Bertha Mulvihill oli juba vigastatud - roided ja selg said viga,
kui ta trepist alla lükati.
Üks mees kukkus talle otsa ja vigastas teda veelgi.
Pärast seda kogemust sattus ta triivivasse paati
ja kõik kartsid, et Titanic kisub nad uppudes mere põhja.
Mehed aerutasid võimalikult kiiresti laevast kaugemale.
Ta mäletas valgustatud illuminaatoreid vee alla kadumas.
Tuled põlesid endiselt.
Kui mu vanaema oli päästepaadis,
nägi ta Titanicut pooleks minemas.
1997. aastani arvasid kõik, et laev läks lihtsalt põhja.
Tema ütles, et laev läks pooleks.
Ta ütles, et nägi, kuidas inimesed ümberringi uppusid.
Ühel noorel naisel oli vend.
Vend oli vees.
Aerumees võttis aeru
ja peksis teda näkku, kuni ta põhja vajus.
Naine püüdis venda paati tõmmata.
See pidi olema kohutav.
Päästepaat nr 15 oli üks kõige ülekoormatuimaid paate
ja paadi serv oli üsna veepiiri lähedal.
Tal olid vigastuste tõttu väga suured valud
ja ta vajus üle paadi serva.
Tema juuksed ulatusid vette, sest ta tundis end halvasti.
Hommikuks oli olnud nii külm, et juuksed külmusid jäässe.
Tal olid õhtu otsa hallutsinatsioonid.
Talle tundus, et jäämäed jälitavad teda.
Ta nägi sel ööl palju kohutavat.
See kogemus hirmutas teda väga.
Bertha Mulvihill oli pääsenud Titanicult päästepaati,
aga tal oli suured füüsilised ja vaimsed kannatused.
Ta oli paadi servas, rippudes pooleldi vees.
See pidi olema kohutav,
sest ta oli murdnud roided. Ta külmetas ja oli näljas.
Keegi ei teadnud, mis temast saab.
Ta palvetas jumalaema poole
ja lubas, et kui ta ellu jääb, paneb ta esiklapsele nimeks Mary.
Varahommikul nägi ta silmapiiril, läbi udu rohelisi tulesid.
Ta küsis meestelt, mis see on.
"See on päästelaev."
SS Carpathia, päästelaev
Kui hommikul saabus Carpathia
ja hakkas pääsenuid päästepaatidelt ära viima,
oli Bertha nii nõrk, et ei suutnud nöörredelil ronida.
Talle pandi köis ümber ja tõmmati ta üles.
Ta roided olid murtud, selg oli vigastatud. Kujutlege agooniat.
Ta ei suutnud seda ise teha.
Nad jõudsid New Yorki.
Tal polnud aimugi, mis edasi saab.
Õnneks oli mu vanaisa näinud Providence Journalit,
kus oli pealkiri, mis rääkis Titanicult pääsenud Berthast.
Ta jalutas otsivalt ringi ja äkki seisid nad kõrvuti.
Vanaema astus talle selja tagant ligi,
pani talle käed silmadele ja küsis: "Arva, kes on?"
Nii see siis läkski.
Ta ütles: "Vii mind koju."
Nad sõitsid rongiga Providence'i.
Vanaema oli valmis abieluks ja neil oli armas laulatus.
Ent esimesed nädalad ja kuud
pidi kindlasti olema šokk.
Tänapäeval kutsutakse seda traumajärgseks stressiks.
Ta oli suuteline ka lapsi saama.
Bertha pidas lubadust, mille ta oli palvetades andnud,
ja pani esiklapsele nimeks Mary.
See oli minu tädi Mary, kes sündis 1914. aastal.
Ta suri, kui oli 73aastane.
Tundsin teda 12 aastat ja ta rahunes juhtunu osas.
Äkki tahtis ta sellest rääkida.
See oli paljuski seotud lapselastega.
Ta armastas lapselapsi.
Siis ta rääkiski oma pääsemisest.
Ta oli üks neist õnnelikest, kes pääsesid 3. klassist,
ta jõudis ülemisele tekile.
Tubli kolmandik suri. Nad ei pääsenud välja.
See on muidugi tragöödia. Kui kõik olnuks korras,
kui neil oleks olnud aega,
oleksid nad võinud päästa naised-lapsed
ja ka suure hulga mehi.
Temal oli Titanicust oma arvamus.
Ta ütles alati ühte:
"Ma nägin, kuidas asjad olid päriselt, ja see polnud ilus."
"See oli üks väga inetu lugu."
Titanicu pardale astudes
olid Berthal kaasas kihlatu Henry Nooni kingitused.
Jutud Titanicu uppumisest, mida Bertha rääkis lapselastele,
rääkisid alati ka lemmiklugu neljast kallist kingitusest.
Mu vanaisa andis vanaemale oma taskukella kihlakingiks.
Lisaks ka kullast käevõru ja ristiga kaelakee.
See oli Bertha Mulvihilliga Titanicul.
See on meie aare.
See on kuldkell. Ka teised asjad on kullast.
Oleme väga uhked, et need on meie valduses.
Oleme uhked, et saame neid näidata.
On erakordne, kui ütled, et su vanaema oli Titanicul.
Küsitakse, kas ta jäi ellu.
Mina vastan alati: "Kui poleks jäänud, poleks mind."
Barb Shuttle on EMG ülisalajases hoidlas Atlantas,
et heita pilk väärtuslikele ja seninägematutele kirjadele,
mille Pearl Shuttle saatis Howard Irwinile.
Barb. - Tere.
Tänan, et tulid. - Aitäh.
Oled valmis? - Usun küll.
Ma aitan. Ära muretse, kõik õnnestub.
Hästi.
Barb, see on Alex.
Tere, Alex, rõõm kohtuda. - Tere. Väga tore.
Suur rõõm on, et olete siin.
Tõin teile mõned asjad näha.
Need kirjad saatis Pearl Howard Irwinile,
sest need leiti tema kohvrist.
Siin on näha vee märke.
Nii jäi see näha vees. - Põnev.
Enamus on postitatud USAs, aga ta hoidis neid enda juures.
See on väga tuhmunud,
aga see saadeti Esmondi hotellist, mis asub Minnesotas,
sest ta reisis Kesk-Läänes
oma bändiga. - Klarnet.
Ta ütles: "Sain kirja, jooksin ära, ei võtnud kostüümigi seljast."
"Istusin maha, rebisin selle lahti ja lugesin."
See on 9leheküljeline vastus.
Ta oli mehe pärast arust ära.
Need on olulised, sest neid saadeti sagedamini kui kirju.
Väiksed postkaardid, et ennast meelde tuletada.
"Minu Valentinile. Armastan sind nii nagu mesilane"
"armastab lehemett õitel. Sinu Musisuu."
Eks see oli mingi släng, mida ta kasutas.
Kirjades on isegi pisut roppusi.
Siin seisab: "Tere, totuke."
Näete? - Jah.
"Tere, totuke. Ootan endiselt kirja."
Issand, ma olen liigutatud.
Tore. - See on...
Tore, et see on olemas.
See on väga liigutav.
Erakordne.
Tänu Titanicu rusuväljalt leitud artefaktide konserveerimisele
teame Titanicust ja selle reisijatest palju rohkem
kui oleksime teadnud muidu.
Mõned artefaktid annavad vastuse mõistatustele,
teised tekitavad uusi küsimusi.
Nii jätkub Titanicu reis.
Iga leitud artefaktiga tugevneb meie side tragöödiaga
ja tollel külmal aprilliööl hukkunute mälestused elavad edasi.
Tõlkinud Erle Nõmm www.sdimedia.com