Titanicu pakimadrus Frederick Fleet jäi õnnetuses ellu,
aga miks ta leidis õnnetu otsa?
Milline on jäämäge märganud mehe südantlõhestav lugu?
Kes olid need orvuna tundunud lapsed, kes pääsesid viimastena?
Kes olid nende vanemad?
Veel räägitakse põnevat lugu mehest rooliratta taga,
kui laev põrkas kokku jäämäega.
See oli Robert Hichensi traagiline reis.
Seda kõike näete saates "Titanic: lood sügavikust".
RMS Titanicu vrakk leiti 3800 m sügavuselt Atlandi ookeanist.
Pärast seda on leitud 5500 artefakti ja isiklikku esest,
mis meenutavad meile sel saatuslikul päeval reisinuid.
Need esemed räägivad saatusest, armastusest, ellujäämisest.
See on "Titanic: lood sügavikust".
On aasta 2000.
Põhja-Atlandi ookeanil, 3800 m sügavusel
uurib vene allveelaev MIR-1 Titanicu rusuvälja.
Eelnevatel sukeldumistel leiti uppumisel olulised artefaktid:
laevakell, mis lõi kolm korda, kui märgati jäämäge,
ja meeskonna telefon, millega teatati ohust sillale.
Liiva ja prügi keskel märkab MIR-1 metalleset.
See on pronksist roolialus.
Sellisel alusel seisis kunagi roolimees Robert Hichens.
Tollel 14. aprilli ööl 1912. a, keerates rooli paremale,
püüdes pääseda surmava jäämäe eest,
jäid Hichensi katsed asjatuks.
Kõigest 37 sekundit pärast kuulsaid sõnu "jäämägi otse ees"
oli Titanicu saatus otsustatud.
Atlanta, USA
Maailmakuulus Titanicu konservaator Alex Klingelhofer
kirjeldab, kuidas roolialus jõudis mere põhjast
sellesse salajasse hoidlasse Atlantas.
Artefakt toodi üles ja konserveeriti.
See kaalub umbes 35 kg.
See on pronksist.
See osa oli vertikaalne.
Rooliratas oli kinnitatud siia ja mees seisis siin.
Tema juhib rooliratast.
Tema määrab laeva suuna.
Titanicu õnnetus
Mõnede meeskonnaliikmete otsused
jäävad igavesti avaliku arvamuse arutada.
Meeskond oli purjus
Vähesed tegelased on nii vastuolulised kui roolimees.
Hichens oli tüüri juures, kui toimus kokkupõrge.
Seepärast teda teataksegi.
Teine tuntuse põhjus on
käitumine Molly Browniga päästepaadis.
Margaret ehk Molly Brown reisis ilma abikaasata.
Pärast tragöödiat hakati teda nimetama Uppumatuks Mollyks.
Kui Titanicut evakueeriti, sattus ta päästepaati nr 6.
Kui jäämäega kokku põrgati, saadeti Hichens evakueerima.
Ta asus juhtima päästepaati nr 6.
Kapten Smithil oli mingil ajal
megafon ja ta püüdis pöörduda paatide poole,
et osaliselt täidetud paadid võtaksid rohkem inimesi peale.
Hichens kuulis ta käsku ja keeldus tagasi minemast.
Kui Titanic uppus, tahtsid paljud naised appikarjeid kuuldes naasta,
aga Hichens ütles: "Praegu on meie elud tähtsamad."
Teda süüdistati sõnades: "Seal on ainult hulk töölisi."
Mõnedel paadis olevatel naistel olid maha jäänud abikaasad.
Ta oleks võinud tagasi minna ja inimesed peale võtta,
aga ta keeldus sellest.
Nad sõudsid eemale ja haakisid end paadiga nr 16.
Hichens astus oma kohalt alla ja valmistus puhkama.
Kui sõudmine lõpetati, hakkas naistel paadis külm.
Külm tundus talumatu ja nad tahtsid edasi sõuda,
et sooja hoida.
Hichens oli vastu. Margaret Brown nõudis seda.
Ta ähvardas Hichensit: "Me teeme seda ikkagi!"
"Kui püüate mind takistada, viskan teid üle parda."
Üks naistest pidi panema Margaretile käe õlale,
et teda rahustada, aga ta ütles hiljem: "Kui oleksin astunud edasi,"
"oleks mees hirmust ise üle parda hüpanud."
Molly Brown on eeslaval. Kõik need raamatud ja tassid...
Kõik armastavad teda ja näevad temas kangelast.
Robert Hichens oli jõhkard. See ei vasta tõele.
Esimene laev, mis vastas Titanicu kutsele, oli RMS Carpathia.
Meeskond märkas päästepaadi signaalraketti
ja ülejäänud öö veetis Carpathia, päästes inimesi paatidest.
Umbes kell 08.00 sõudis paat nr 6 Carpathia juurde.
See oli üks viimaseid.
Carpathial toimus stseen,
kus Margaret Brown ja mõned teised reisijad päästepaadist nr 6
sattusid Hichensi ette, žestikuleerides ägedalt,
ja rääkisid, et tal oli raskusi distsipliini hoidmisega paadis.
Mees nägi Margaret Browni ja tema väikest kaaskonda
ja tõmbus kiiresti eemale.
Reigate, Inglismaa
Robert Hichensi lapselapselaps Sally Nilsson
hakkas uurima Hichensi elu juba noorpõlves.
Olin 14 ja polnud Robert Hichensist kuulnudki.
Minu vanaisa Alf istus nurgas ja libistas oma õlut.
Hakkasime ühel päeval rääkima ja ta küsis, kas ma tean,
et minu vaarisa oli Titanicu tüüris, kui laev põrkas kokku jäämäega.
Mulle tundus see erakordne lugu.
Asi hakkas mulle huvi pakkuma ja mõtlesin,
et varsti on aasta 2012,
aga mu vaarisast pole suurt midagi kirjutatud.
Tema lugu on väga ühepoolne.
Enne uppumise 100. aastapäeva avaldas Sally raamatu.
Mõtlesin, et keegi peab selle loo ju rääkima ja miks mitte mina.
Robert sündis Newlynis. Ta läks 14aastaselt merele.
Robert tahtis kellekski saada.
Ta jättis perega hüvasti ja läks Kuninglikku mereväkke.
Siin sai temast tüürimees.
Tüürimehel on mitmeid kohustusi. Muidugi juhib ta ka laeva.
Puhkusel olles kohtas ta talutöölise tütart,
kelle nimi oli Florence Mortimer.
Ta armus kõrvuni ja nad abiellusid 1906. aastal.
1910. aastal tahtis Robert karjääri teha
ja minna mõnele suurele lainerile.
Lähim sadam oli Southampton.
Southampton
Inglismaa
Elu Southamptonis 1912. a.
Southamptoni Turvamuuseum
Southampton oli mereäärne linnake. Suurlinnaks saadi alles 1960ndatel.
Siin seinal on kõik 900 Titanicu meeskonna liiget.
Fotosid peaaegu pole.
Püüan siit leida Robert Hichensi.
Ainult 165 jäid ellu. Siin ta on.
1912 oli hirmus aeg. Kivisöetöölised streikisid.
Kõik põhines ju söel.
Eriti raske aeg oli aurikutel.
Kõik püüdsid laevale saada.
Kui kivisöetööliste streik lõppes 6. aprillil,
läksid mehed kohe värbamiskontoritesse,
et püüda saada kohta sellele imelisele laevale.
Ta oli 29, kui ta sai lepingu 6. aprillil Southamptonis.
Värv oli vaevalt kuivada jõudnud, kui Titanic Belfastist tuli.
Robert läks kohale sadade teiste lootlikega.
Ta oli teine tüürimees, kes pärast ohvitsere koha sai.
Kivisöetööliste streik tähendas, et Southamptonis oli meeletu vaesus.
Nüüd ometi oli tal koht laeval ja võimalus teenida raha.
Ta oli olnud 12 aastat tüürimees, enne kui ta Titanicule läks.
Titanic oli esimene White Star Line'i laev, millel ta sõitis.
White Star Line'i postiaurikud
Tema armastatud naine Florence oli kuuendat kuud rase
ja ootas minu vanaema Phyllis Mayd.
Roberti vanemad ja pere olid väga uhked,
et ta seilab sellisel luksusaurikul.
See oli niivõrd põnev.
Southamptonis Inglismaal
läheb Roberti lapselapselaps 44. ankrukohale.
Siin oli suur sadamahoone.
Palju on muutunud.
10. aprilli keskpäeval, 1912. a,
asus Titanic oma esimesele reisile New Yorki.
Kui ma kõvasti vaeva näen, siis kujutlen bände,
näen, kuidas reisijad pilluvad roose
Titanicu tekile.
Kõlavad viled.
Kujutan ette, kuidas pöörlesid hiiglaslikud pronksist labad.
Jah, ma suudan seda ette kujutada.
Neli päeva seilasid Titanicu reisijad
luksuses ja muretult.
Laeva kiirus oli 23 sõlme.
Seni oli Titanic vastanud reisiga kaasnevatele ootustele.
Ent 14. aprilli hommikul saadi rida ärevaks tegevaid telegramme.
Washingtoni kontor. Kaks jäämäge.
Enne Titanicut
oli palju teateid laevadest, kes olid kinni jäänud jäässe,
erinevatel jääväljadel.
Nende kurss oli 22,5 põhjas, kus oli üks tuntud jääväli.
Pühapäeval, 14. aprillil algas Hichensi vahetus kell 08.00.
Frederick Fleet ja Reginald Lee on vahimastis,
mis asub 15 m kõrgusel. Robert oli rooliratta taga.
Robert oli tüüris, kui ta kuulis kella.
Kolm valju kellalööki vahimastist.
Äkki kõlab katkematu kellahelin.
Moody tormab roolikambrisse,
telefon heliseb, ta võtab toru ja küsib: "Mida näete?"
Vahimastist kõlab: "Ees on jää."
William Murdoch ütleb: "Ees on jää, keera paremale."
Sellel hetkel keerab Robert Hichens vasakule.
Robert Hichens püüdis laeva juhtida
ja keeras uuesti pakpoordi, mis sai tabamuse.
Kui Titanic muutis kurssi, pääseti kokkupõrkest napilt.
Tegelikult põrkus laeva pakpoord jäämäega mitu korda.
Jäämäe surve kereplaatidele
tekitas mõlgid ja avas kere veele,
lastes veel sisse tungida.
Kui läbistati kuus veekindlat sektorit, oli uppumine vältimatu.
Kapten Smith tuleb oma kajutist ja küsib, millega kokku põrgati.
Murdoch vastab: "Jäämäega. Keerasin paremale,"
"püüdsin ringi sõita, aga oli juba liiga hilja."
See on vahimasti kell, mida helistas 24aastane F Fleet,
kui ta märkas jäämäge.
Fleet ja tema kaaslane R Lee alustasid valvekorda kell 22.00.
Oli selge tähine öö. Meri oli rahulik.
Üks tunnistaja kirjeldas seda "klaasja merena".
Alles kell 23.39 märkas Fleet suurt musta kogu nende teel.
See oli mu elu ilusaim öö. Tähed särasid kui laternad.
Nägin seda musta kogu, ei saanud aru, mis see on.
Küsisin Leelt, temagi ei teadnud, mis see on.
Pidasin paremaks kella helistada. Helistasingi kolm korda.
Sellel oli terav tipp. Meile ei meeldinud, kuidas see välja nägi.
Kui Fleet oli kella helistanud, helistas ta roolikambrisse,
kus ohvitser James Moody vastas kõnele. "Jäämägi otse ees."
Ohvitseridel oli ainult 37 sekundit, et tegutseda.
Põrkasime kokku jäämäega. Upume kiiresti. Tulge appi.
Me upume kiiresti. Reisijad lähevad päästepaatidele.
20 minutit pärast kokkupõrget
lõppes Frederick Fleeti vahetus vahimastis.
Ta saadeti evakueerimisele appi
ja pidi abistama tüürimees Robert Hichensit,
et saata reisijad turvaliselt päästepaati nr 6.
Roberti paadis oli 25 inimest, 21 naist ja 4 meest.
Olukord oli ränk, sest päästepaadid olid rasked, puidust.
Robert Hichens ütles: "Daamid, andkem oma parim!"
Nad sõudsid nagu suutsid.
Nad olid jõudnud Titanicust 1,5 km kaugusele.
Siis vaatasid nad tagasi
ja nägid, kuidas Titanic vette vajus.
See pidi olema kohutav vaatepilt.
Väga kohutav.
Naised püüdsid Hichensit veenda,
et tuleb minna ellujäänute järele.
Nende oigeid oli veest kuulda.
See hetk hävitas Robert Hichensi maine täielikult
ja seepärast tahan ma ka seda lugu rääkida.
Üks reisijatest oli Margaret Brown, Uppumatu Molly Brown.
Hiljem ütleb Robert: "See naine võinuks minna suvalisse paati,"
"miks sattus ta just minu juurde?"
Kõik olid šokis.
Naiste abikaasad olid Titanicu pardal.
Molly Brown oli üksi.
Temal polnud laeval meest ega lapsi.
Ta asus vägesid juhtima.
Ta oli valjuhäälne naine, kes oli harjunud kamandama.
Ta käskis minna ellujäänute järele. Robert keeldus.
Ta teab, kui külm on vesi, teab alajahtumisest.
Ta teab, et kui satud vette, siis ei jää sa ellu.
Pole kahtlustki, et Robert väljendus üsna räigelt.
Ma ei tea, mida ta ütles.
"Hoolitseme enda elude eest!"
Keegi rääkis isegi, et Molly Brown oli püüdnud roolipinni haarata.
Mis tunne teil oleks, kui olite just äsja uppumatul luksuslaeval,
ja see on kokku põrganud jäämäega?
Robert ei saanud roolipinni loovutada.
Ilmselt oli ta šokis.
Ta olevat värisenud kui haavaleht.
Tal oli mantel seljas. Mütsi polnud. Ta seisis.
Huuled olid külmavõetud.
Ta tahtis olla kindel, et viib inimesed turvaliselt kohale.
Reisijad päästepaadis nimetasid teda jõhkardiks.
Ta olevat argpüks, et ei naasnud ellujäänute juurde.
Selline oli tema maine 100 aastat,
et ta on jõhkard.
Nad tahtsid ju kedagi süüdistada.
Robert oli igati sobilik.
Tund aega pärast seda, kui Hichensi paat nr 6
Titanicult edukalt vette jõudis,
lastakse kokkupandav päästepaat D vette ohvitseride ala katuselt.
Titanicu pardal oli neli kokkupandavat päästepaati,
mis lasti vette pärast 16 puidust päästepaati.
Pardal oli veel 1500 inimest ja paati mahtus 47 inimest.
Meeskond piirab paadi ümber, et sinna pääseks naised-lapsed.
Äkki murrab barjäärist läbi prantslane,
kellel on kaks väikest poissi.
Nad saadetakse turvaliselt paati ja see kaugeneb laevast.
See on viimane päästepaat, mis lahkub edukalt.
Kui Carpathia tuleb neid päästma, ei räägi poisid inglise keelt
ega tea oma vanemate nimesid.
Vanemad saatsid lapsed paati.
New Yorki jõudes kuulutasid ajalehed nad "Titanicu orbudeks".
Kes need lapsed olid?
Titanicu puhkepaigast leitud artefaktid
panevad mõtlema tragöödia kõige kurvemate asjaolude üle.
Need on rusualalt leitud savikuulid.
Võib ette kujutada, et lapsed veeretasid neid jalutustekkidel.
Titanicu pardal oli 126 last, kelle vanus oli alla 14 aasta.
Peaaegu pooled neist kaovad laeva uppumise ööl.
Nn Titanicu orvud elavad tragöödia üle.
Pariis, Prantsusmaa
Pariisis räägib Elisabeth Navratil oma seotusest
ühe suurima mõistatusega Titanicu loos.
Lapsena elasime Montpellier's.
Ühel õhtul kuulsin vanemaid rääkimas.
Kuulsin sõna: "Titanic, Titanic."
Küsisin, millest käib jutt.
Nad kõhklesid. Isa otsustas loo ära rääkida.
Sain lõpuks aru, miks mu vanaisa oli surnud.
Mu vanaisa Michel Navratil
oli õmblusmeistri õpipoiss Viinis.
Siis täiendas ta oskusi Pariisis.
Siis sai ta tööd Nice'i parima rätsepa juures.
Temast sai esimene rätsep.
Ta kohtas noort neidu,
õmblejanna õpilast Marcelle'i.
Nad armuvad otsemaid.
Nad abielluvad ja elavad kaks aastat õnnelikult.
Samas pole nad sugugi kõiges ühte meelt.
Neil sünnib väikese vahega kaks last, aga suhe hakkab mõranema.
Siin on Marcelle lastega. Sel aastal murdis ta truudust.
Kui Michel kuuleb, et parim sõber pettis teda,
on ta raevus ja meeleheitel.
Michel otsustab raevuhoos abielu lõpetada
ja asuda pere juurde Chicagosse. Ta võtab lapsed kaasa.
Ta ei suuda kujutleda, et lapsed on Marcelle'iga.
Ta läheb Monte Carlosse,
et osta kolm 2. klassi piletit Titanicule.
Ta paneb end kirja sõbra nime all - Michel Hoffmanina.
Siis suundub ta Southamptonisse,
sest kardab, et politsei vahistab ta.
Michel Navratil röövis oma pojad ja põgenes Prantsusmaale.
Aastaid hiljem kirjutas vanem poeg Michel Marcel Navratil
oma mälestused laevast põgenemisest.
"Isa ajas mu üles."
"Ta viis mind süles Titanicu tekile."
"Mind pandi vennaga paati,"
"mis oli juba reisijaid täis."
"Isa käskis ema tervitada ja jättis meid sinna."
"Ma ei teadnud, et ei näe teda enam iial."
"Mäletan müra, mida tegi päästepaat,"
"kui see Titanicult vette kukkus,"
"ja hetke, kui see hakkas laevast eemalduma."
"Mäletan, et ärkasin paadis, kui olin pisut tukkunud."
"Meri oli valkjas, peaaegu surnukahvatu ja kaugel paistis laev."
"See oli Carpathia."
Päästelaeval ei saanud keegi aru, kes need lapsed on
või kus on nende vanemad.
Lapsed ei teadnud oma perekonnanime.
Nad ei teadnud ka eesnimesid.
Micheli kutsuti Loloks ja Edmondit Momoks.
Võimud ei suutnud tuvastada, kes nad on
ja kas neil on elusolevaid sugulasi.
Poistest ilmus palju lugusid ja fotosid maailma ajakirjanduses,
see oli rahvusvaheline mõistatus.
Samas polnud nende emal poiste asukohast aimugi.
Viis päeva pärast laeva uppumist
näeb ta Nice'i ajalehes suurt fotot oma lastest,
kes pääsesid Titanicult. Voila.
Marcelle veenab White Star Line'i, et saada pilet New Yorki.
Ta astub laeva, et taas lastega kokku saada.
Kui ta saabub lastekaitseseltsi,
siis on lapsed mänguhoos.
Nad märkavad ema
ja jooksevad tema poole.
Nad suudlevad ja hüüavad: "Ema!"
Titanicu orvud sõidavad koju
Talle anti lapsed tagasi.
Poiste isa Michel Navratil kadus lainetesse.
Tema surnukeha leiti ja ta maeti Halifaxi surnuaiale
koos paljude teiste mereõnnetuse ohvritega.
Elisabethi isa Michel Marcel Navratil jr suri 2001. aastal 92aastaselt.
Ta oli Titanicu viimane meessoost ellujäänu.
New York, USA
Ellujäänud toodi tagasi New Yorki.
USA senaator William Alden Smith alustas ametlikku juurdlust
Titanicu uppumise asjus.
Titanicu katastroofi uuritakse
Viiendal päeval kutsuti tunnistusi andma ka Robert Hichens.
Ta kutsuti ütlusi andma
Ta väitis, et keegi ei palunud tal naasta inimesi veest välja tooma,
et ta ei maininud "töölisi" jms.
Kui temalt midagi küsiti, vastas ta mitmel korral:
"Ma ei mäleta. Ei tea, et oleksin nii öelnud."
See on muidugi tavaline põiklemine.
Kollane ajakirjandus võimutses ja vaja oli head lugu.
Halva mainega ajakirjanikud leiutasid igasuguseid lugusid
ja need trükiti ära.
Margaret Brown väljendus Hichensi aadressil ajakirjanduses salvavalt.
Ta nimetas Hichensit argpüksiks, kes ei vääri mehe nime.
Ta pidas Hichensit arguse võrdkujuks.
Ta ütles, et Hichens olevat värisenud,
ta olevat kartnud, olnud argpüks ja jõhkard.
Keegi Hichensi-sugune pidi ju süüdi jääma.
Kui otsitakse räppa, siis sellest saab lugu.
Kui varem luges artiklit paar tuhat inimest, siis nüüd lugesid kõik.
Robert Hichens kutsuti ütlusi andma.
Kui ta oli ära rääkinud kogu loo ajalises järgnevuses,
ütles ta, et soovib midagi lisada.
Ta tahtis rääkida oma nägemuse.
"Rahvas räägib, et varastasin brändit ja olin purjus,"
"et ma ei naasnud ellujäänute juurde. See pole nii."
"Mulle anti käsk ja ma tegin oma tööd."
Roolimees andis käsu
viia reisijad vööri ja tulla uute järele
Keegi ei öelnud, et see oli Roberti süü.
Kui oled olnud uppumatul luksusaurikul
ja see läheb põhja, tekib psühholoogiline taak.
Inimesed ei tahtnud temaga enam sõita.
Ta töötas palju aastaid väiksematel laevadel.
Paljud meremehed
on terve elu merel käinud. Muud nad ei oskagi.
Robertiga oli samuti. Ta läks merele, kui oli 14.
Ta oli kogu elu merega seotud ühel või teisel mandril.
Hichensi elu oli pärast Titanicut vaevarikas.
Muuhulgas istus ta kinni mõrvakatse pärast.
Lähenemas on majanduslangus.
Florence pidas koos õega Torquays B&B võõrastemaja.
Robertil oli küll laev, aga rahval polnud raha.
Oli väga vihmane suvi.
Inimesed ei sõitnud Roberti laevaga.
Ta tegi ka rumala vea, laenates raha
Henry Henleylt, kes ei olnud meeldiv tegelane.
Henley tahtis raha tagasi.
Ta ei andnud Robertile asu ja käis talle pinda.
Robert oli nii raskes seisus, et pidi maja maha müüma
ja süüdistas Henry Henleyd.
Ta tahtis tappa Henry ja iseenda.
Ta leidis Henley üles ja palus raha laenata.
Henley ütles: "Kui sa poleks nii purjus, lööksin sul näo üles."
Robert Hichens pani käe taskusse
ja tõmbas välja väikese hõbedase revolvri ning tulistas.
Kuul riivas Henley koljut ja teine lask läks täiesti mööda.
Henley põgenes ja läks politseisse.
Hichens püüdis oma elu lõpetada, aga laskis jälle mööda.
Torquay tulistamisdraama
Kuna Robert oli sõjas käinud,
ta oli pääsenud Titanicult,
siis ei määratud talle timuka silmust.
Ta istus viis aastat Parkhursti vanglas Wighti saarel.
Hichensi võitlused jätkusid pärast vabanemist.
Florence'il olid peavalud ja tal diagnoositi ajukasvaja.
Ta suri 1940. a alguses.
Robert läks Liverpooli ja tegi viimase reisi English Traderiga.
Ta ütles English Traderi meeskonnale:
"Ma ei näe enam Inglismaad, tahan olla koos Florence'iga."
Robert suri 23. septembril.
Pere ei leidnud ta matmispaika. Arvatavasti on see merepõhjas.
Siin on imeline foto rannal: tema, Florence ja naiseõde.
Naine on temast palju pikem. Robertil on piip.
Mulle meeldib see foto.
See puudutab mind.
Vabandust. See on Roberti pärast.
Ta seisaks justkui minu ees,
kui vaatan seda fotot.
See on lahke hooliv Robert.
Tal oli hea huumorimeel, mis meeldis ta vanematele
ja kõikidele teistele, kui välja arvata päästepaadi rahvas.
F Fleet oli vahimastis
Ta hoiatas kaptenit ja helistas kella
Kui senat korraldas New Yorgis uurimise,
kutsuti ütlusi andma ka vahimadrus F Fleet, kes nägi jäämäge.
Tema vastused olid napid.
Kõikidele ellujäänud meeskonnaliikmetele esitati küsimusi.
Tema positsiooniga inimese puhul oli asi ehk teravam.
Pean silmas tema asukohta kokkupõrke ajal.
Küsimused olid üsna otsesed.
Ta tundus pisut põiklev
või vähemasti kaitsepositsioonil.
Kui küsiti kiiruse kohta,
vastas ta: "Teatasin kohe, kui jäämäge nägin."
Ta ei tahtnud, et teda süüdistataks, et ta kandis ette liiga aeglaselt.
Toimunud oli suurim katastroof
kogu Põhja-Atlandil ja tema oli vahipostil.
On igati loomulik, et oled kaitseasendis.
Selles olukorras ollakse väga haavatavad.
Ta oli tundlik tüüp ja võis tajuda kriitikat seal,
kus seda ehk polnudki.
Tekkis küsimus, miks pakimadrustel polnud binokleid
või "prille", nagu neid siis nimetati.
Kui kaua olete olnud pakimadrus,
kui kaua olete seda ametit pidanud?
Umbes neli aastat. Töötasin kogu aeg Oceanicul.
Kui te olite Oceanicul pakimadrus,
kas teil olid prillid? - Jah.
Kas teil olid vahimastis prillid? - Jah, igal reisil.
Kas küsisite prille? - Mina ei küsinud, Symons küsis.
Rääkige, mis ta ütles. - Ta ütles, et neid pole.
Binoklid võisid vahimasti kapis isegi olla.
Häda oli selles, et uks oli lukus ja mees, kellel oli võti, lahkunud.
Me teame, et binoklid olid olemas,
kui Titanic toodi Belfastist Southamptonisse.
Üks ohvitser vastutas binoklite eest lukustatud kapis.
Kõik oli alati luku taga.
Aga päeval enne teeleminekut muutus ohvitseride koosseis.
Teine ohvitser David Blair lahkus laevalt Southamptonis.
Laevale tuli uus vanemohvitser.
Ta lahkus laevalt, vahimasti kapivõti taskus.
Tavaliselt olid Frederick Fleetil ja Reginald Leel binoklid,
aga seekord mitte,
sest need olid luku taga ja neid ei saadud kätte.
Kui teil oleksid olnud prillid,
kas oleksite märganud jäämäge varem? - Kindlasti.
Mis te arvate, kui palju varem?
Piisavalt, et laeva kurssi muuta.
Kas teie arvates on binoklitel määrav roll,
mis oleks võinud õnnetuse ära hoida?
Jah.
Fleeti väide, et binoklid võinuksid muuta Titanicu saatust, tegi ärevaks.
Ajaloolased vaidlevad, kas see on tõesti nii.
Kogenud kaubalaevade meremehed polnud ühel nõul
binokli kasutamise osas.
Mõned pakimadrused kasutasid binokleid,
aga paljud seda ei teinud, eriti öösel.
Binokkel suurendas vaadeldavat eset,
aga piiras ka vaatevälja.
Mõned kaubalaevastiku mehed arvasid,
et parem oli, kui vaadet miski ei seganud.
Antarktika admiral Scott ütles, et tema meelest
oleks binokliga olnud palju parem
jäämäge neis oludes jälgida.
Aga keegi ei saa kunagi teada. Binokleid polnud,
Frederick Fleet nägi, et tähti pole,
ta helistas kella ja ütles: "Jäämägi otse ees."
Pärast õnnetust oli Fleetil raske leida tööd teistel laevadel.
Levisid kuuldused, et Titanicu meeskonnal on halb õnn.
Pärast Titanicut tajus ta, et teda koheldi ebaõiglaselt,
sest ta oli uppumisega seotud.
Paljud meeskonnaliikmed tundsid sedasama. Nad nagu vaikiti maha,
sest ei tahetud uppumist meelde tuletada.
On viiteid, et Titanicu meeskonda kuulumine oli häbimärk.
Ma tegin intervjuu White Star Line'i stjuuardi pojaga,
kes rääkis, et 1930ndatel takistati mõnedel
Titanicu ohvitseridel karjääritegemist.
Fleeti elu ei läinud kergemaks.
Teda painasid mälestused tragöödiast.
F Fleet pidas ränka võitlust palju aastaid pärast õnnetust.
Tal oli unetus, ta rääkis veel aastaid hiljem õudusunenäost,
kus pimedusest ilmub hiiglaslik tume kogu.
Me teame ellujäänu süüst,
et hoolimata rollist ja vastutusalast,
lihtsalt ellujäämise tõttu, räsib inimest süütunne.
Ta müüs elu lõpus Southamptonis ajalehti.
Tal oli erakordselt õnnetu lõpp.
Armastatud abikaasa Eva suri ja ta pidas ränka võitlust.
Nad olid elanud õemehe majas. Pärast naise surma aeti ta välja.
Ta kannatas puudust ja oli vaene.
Ta pidas kirjavahetust Kamudaga Titanicu Ajalooseltsist
ja kirjeldas oma kehva elu-olu
ning kui raske tal on.
Armas sõber. Kirjutan paar rida, et teaksite - olen hädas.
Kaotasin just abikaasa.
Pean lahkuma ka majast, kus olen elanud.
Oleme õemehega kahekesi.
Me ei jõua kuidagi kokkuleppele. Ärge kirjutage mulle,
kuni annan teile uue aadressi.
Siiralt Teie F Fleet.
Nädal hiljem tuli ta majja tagasi ja poos end tagaaias üles.
Titanic jälitas teda kogu elu, kuni surmani.
Ta tundis, et Titanic tuli temaga hauani kaasa.
Kohutav on see, et kuna ta oli nii vaene, siis maeti ta
kehvikute hauda. See on märgistamata.
1993. a kogusid Ed Kamuda ja Titanicu Ajalooselts raha,
et püstitada hauakivi Fleetile Hollybrooki kalmistule.
1887-1965, RMS Titanicu pakimadrus
Aberdeen, Šotimaa
Aberdeenis Šotimaal, Trinity kalmistul
kohtub Robert Hichensi lapselapselaps S Nilsson
linna volikogu liikme Ian Burnettiga.
Nad arvasid, et Robert maeti merre.
Nad ei teadnud haua asukohta. Pere otsis
ega suutnud teda leida.
2012. aastal, kaks nädalat enne aastapäeva
otsustasin teha viimase katse Roberti otsingutel.
Helistasin linnade volikogudesse, raamatukogudesse.
Ma ei suutnud kusagilt mujalt infot leida.
Helistasin Ianile teist korda.
Ütlesin: "Ian, palun, kas saaksite vaadata veel kord?"
Ma ei teadnud isegi, kes see Robert Hichens oli.
Ütlesin, et ei leia teda.
Ta tuli tagasi ja küsis, kas ma üldse tean, kes ta oli. Ütlesin, et ei tea.
Ta ütles, et see oli Titanicu tüürimees.
Te helistasite mulle ja ütlesite:
"Sally, te ei usu seda." - Jah.
Ma küsisin, mida. Te ütlesite: "Ma leidsin ta."
Mul vist pisarad voolasid.
Te ütlesite, et sellel väikesel alal on kolm meremeest.
Jah, see oli üks ettevõte, kes ostis haua
ja maksis matuste eest.
Kui töötad firma heaks,
on sul see eelis, et sind ei maeta kehvikute hauda.
Mulle meeldib, et Robert pole üksi,
et tal on siin kaaslased. - Jah, tal on meeskonnaliikmed.
Sally kogub raha, et püstitada kivist hauatähis.
Seniks sobib ka isetehtud rist.
Ma loodan, et tal on hea meel, et tal on suur naeratus näol,
et üks tegelane suutis rääkida tõelise loo
Robert Hichensi kohta.
Ta tegi lihtsalt oma tööd.
Loodetavasti olen väiksel viisil sellega toime tulnud.
Atlanta, USA
Ülisalajane hoidla Atlantas.
Sally Nilsson näeb pronksist rooliratta alust,
mis päästeti Titanicu vrakilt.
Sellisel alusel seisis tema vaarisa laeva uppumise ööl.
Tere. - Tere tulemast.
Kuidas läheb? Rõõm näda. - Hästi.
Oled valmis? - Jah, ikka.
Olen põnevil. - Läksime. Olemegi kohal.
Siin see on. - Vau.
Siit paistavad isegi puidust kodarad.
On ime, et see on alles.
See oli muidugi nii kõrge. See oli suur.
Rooliratas oli siin.
Teie vaarisa seisis siin taga
ja keeras rooliratast. - Issand.
Siin on kirjas "pakpoord".
See on siia kirjutatud. - Jah.
Teisel pool on "tüürpoord".
Kui tal kästi keerata tüürpoordi,
pidanuks ta keerama siia.
Nii eriline tunne on seda näha.
See ühendab mind vaarisaga
ja see on peaaegu talumatu.
Tore. Vabandust. - Kõik on korras.
Mind valdavad emotsioonid. - Muidugi.
See on erakordne. - Jah.
Uskumatu, et see pärineb Titanicult. Olen väga tänulik. See on privileeg.
Erakordne. Tänan teid.
Tänan, et tulite ja jagasite meiega oma lugu.
Väga hea. Tänan teid.
Titanicu uppumisest ei jäänud Atlandi ookeani pinnale märkigi.
Aga elumeres tajusid paljud pääsenud Titanicu uppumise märki
oma surmapäevani.
Pühendame selle saate nende mälestuseks
ja mõistame nende valu.
Tõlkinud Erle Nõmm www.sdimedia.com