Titanicu huku ööl oli palju kangelasi,
ent mõnede arvates on neist suurim ohvitser Harold Lowe.
Mis tegi temast kangelase?
Kellele kuulus must alligaatorinahast kott,
mis toodi välja 3800 m sügavuselt Atlandi ookeanist?
Mis sai vraki asukohast leitud laevaviledest?
Kas nende häält kuuleb veel kunagi?
Kõik need lood on saates "Titanic: lood sügavikust".
RMS Titanicu vrakk leiti 3800 m sügavuselt ookeanist.
Välja on toodud üle 5500 artefakti ja isikliku eseme,
mis meenutavad tolle päeva reisijaid ja meeskonnaliikmeid.
Need esemed räägivad loo armastusest, ellujäämisest.
See on "Titanic: lood sügavikust".
Veel 100 a hiljem lummavad Titanicu saladused maailma.
Titanicul oli neli komplekti vilesid,
mis kõlasid viimati 14. aprilli keskpäeval 1912. a.
See oli ainus komplekt, mille osad päästeti puutumatuna.
Konserveeritud vilesid näidati Titanicu näitustel 1998. aastani,
aga need pole kõlanud 1912. a saatuslikust päevast peale.
Kas nende hääl kostab veel kunagi?
Alates sellest saatuslikust ööst
on Titanicu lugu mõjutanud miljonite inimeste kujutlusi.
Ühele noormehele oli huvi Titanicu vilede vastu
vaid osa suuremast Titanicu-kirest.
1979. aastal näidati teleris "SOS Titanicut".
See lugu lummas mind juba siis.
Tolle aja kõige ilusam laev, mis uppus esimesel reisil.
Esimesel reisil. Hoomamatu.
Seda lugu võiks pidada väljamõeldiseks, aga see on päris.
Mõned inimesed on seda huvi nimetanud Titanicu-palavikuks.
Kui see on juba veres, siis sellest enam ei vabane.
1998. aastal saabus Titanicu näitus Massachusettsisse.
Tarn Stephanos tegi oma kirest karjäärivõimaluse,
kui ta sai tööd Titanicu ajaloolasena.
Oli erakordne töötada Titanicult pärit esemetega.
See tegi asja hoomatavaks.
Need esemed olid otseselt seotud reisijate või meeskonnaga.
See pole enam mõni luitunud foto, vaid midagi reaalset.
Üks artefakte näitusel oli täielik vilede komplekt.
Üks viledest oli konteineris,
pidin seda puudutama ja looma nii ühenduse Titanicuga.
Kujutage ette, mis neile viledele on osaks saanud -
kõrgel korstna kohal kukkusid need kokku enne põhjaminekut,
vajudes 3800 m sügavusele merepõhja.
Aastaid hiljem on see päästetud, minu ees ja ma puudutan seda.
Nagu mõni igavene ring. Olen seotud Titanicuga.
See on alati olnud osa minust.
Tarn ei aimanud, et ta mängib rolli vilede elule äratamises
ja levitab Titanicu imet tuhandetele.
1998. aastal otsustasid Titanicu näituse juhid St Paulis Minnesotas
paluda Kahlenberg Brothers abi Two Riversis Wisconsinis.
Nende eesmärk oli tuvastada, kas taastatud viled
võiks teha häält esimest korda pärast aastat 1912.
Kahlenberg Brothers sai alguse 1895.
Mu vaarisa oli sisepõlemismootori pioneer.
William, Otto ja John Kahlenbergid 1910
1930ndate majanduslanguse ajal laiendati tegevust uude valdkonda,
milleks oli signaalvarustus, õhupasunad. See on nüüdki nii.
Meie jaoks oli loomulik osaleda Titanicu vileprojektis.
Meid kutsuti vaatama, mis seisukorras nad on.
Läksime Zachiga St Pauli ja vaatasime need üle.
Teadsime, et nad on taastatud,
vähemalt kosmeetiliselt. Nad tehti näituse tarvis puhtaks.
Sisemuse kohta polnud teada,
kas seal võib olla koorikloomi, mustust vms.
See oli äge. Juba nende suurus.
Peaaegu 1,5 m kõrgused. Jaotustoru oli suunatud üles.
Pakun, et umbes 300 kg.
Juba nende füüsiline käsitsemine olnuks raske.
Arvan, et need on kõigi aegade suurimad viled.
Seisund polnud teada enne röntgenuuringut.
Taskulambi välgutamisest polnud suurt kasu
ja tollal polnud ka kaamerasondi jms peeneid asju.
Mind huvitas, kas kusagil on õhutaskuid,
vahel on valutükkides õõnsusi.
Kaks vilet olid täiesti puutumata. Ei mingeid probleeme.
Kõige suurem oli keskel, sest vilede tüveosad olid õõnsad.
Tüvi on see osa, mis hoiab seda suurt kuplit üleval.
Osa suurest vilest oli sisse vajunud, aga mitte üleni.
Surve leevenes ja vesi voolas sisse.
Vähemasti oli nad nii heas korras,
et sai alustada madala rõhuga, et näha, kas nad töötavad.
Aga kõigepealt pidid viled sõitma 450 km St Paulist
Kahlenberg Brothersi tehasesse Two Riversis Wisconsinis.
Näituse direktor küsis, kas tahan kaasa minna.
Mina muidugi tahtsin.
Meil oli valge Fordi kaubik, mis sõitis kui hobukaarik.
Jõudsime tagasi pärast keskööd. Oli tohutu lumetorm.
Olen pärit Uus-Inglismaalt ja lumega harjunud, aga see oli torm!
Me viskasime nalja, aga asi oli naljast kaugel.
Hindamatu artefakt pagasiruumis ja kohutav lumetorm.
Asi tundus mõttetu. Oleks pidanud leidma ohutuma viisi.
Aga kastid olid korralikud. Me ei pidanud muretsema.
Viled olid ohutumas seisus kui meie.
Viisime need kohale ja panime ööseks Zachi garaaži.
Minu naaber Mary Ellen küsis järgmine päev, ajaleht näpus:
"Siin räägitakse, et Titanicu viled on Two Riversis."
Siis nägi ta kaubikut ja küsis, mida see siin teeb.
Titanicu viled kõlavad taas
14. aprilli ööl 1912. aastal,
kui jäämägi oli Titanicu tüürpoordiga põrkunud,
ei tundnud reisijad algul mingit hirmu.
Enamik ei taibanud, kui ränk on olukord tegelikult.
Kui algas evakuatsioon ja paanika, ilmnes ka inimese olemus.
Pardal on 2200 inimest, kes reageerivad erinevalt.
Mõned hüppavad päästepaatidesse, mõned püüavad paate kiirustada.
Olukord hakkab katastroofi ajal käest minema.
Nad teadsid, et suur hulk inimesi ei jää õnnetuses ellu.
Enamik taipas kähku, et paate pole piisavalt.
Päästepaadid päästnuks rohkem
Kuidas inimesed olukorras käitusid? Mida nad tegid?
Kui Titanic põrkas jäämäega kokku umbes kell 23.40,
magas ohvitser Harold Lowe oma kajutis.
Kui Lowe ärkas,
oli kriis juba täies purjes.
Ta adus, et olukord väljub kiiresti kontrolli alt.
Ta läks tagasi oma kajutisse ja võttis isikliku relva,
mis oli Browning.
Välja ilmub Browning
Titanicu viimne puhkepaik on 3800 m sügavusel
Atlandi ookeani põhjas.
Sellel sügavusel toituvad näljased bakterid laeva rauast,
tekitades "roostejõgesid",
mis ripuvad laeva küljel kui hiiglaslikud jääpurikad.
Teadlaste sõnul on ainult aja küsimus, kui vägevast laevast
saab kõigest rauamaagi vari merepõhjas.
2000. a külastas Vene allveelaev MIR-1 Titanicu rusuvälja.
Allveelaev leidis ühe kajuti akna,
see oli kunagi olnud ohvitseri kajuti aken.
14. aprilli öösel 1912. aastal magas ühe sellise akna taga
ohvitser Harold Lowe õiglase und, kui Titanic põrkus jäämäega.
Ta ärkas laeval, kus valitses paanika.
Lowe oli lõpetanud valvekorra kell 20.00 ja vajus sügavasse unne.
Keegi olevat püüdnud teda üles ajada.
Ta olevatki ärganud ja siis uuesti uinunud.
Ta ei mäletanud seda: "Ma ei mäleta, et keegi tuli."
Tema ütlustes on oivaline tsitaat: "Kui lähme magama, siis sureme."
Ta läheb voodisse ja justkui kaob.
Kui Lowe ärkas häältekõma peale kajuti ees,
tajus ta, et laev vajub vööripidi vette.
Kui Lowe läks tekile,
märkas ta, et paljudes päästepaatides polnud ohvitseri.
Ta võttis endale 14. päästepaadi juhtimise.
Kui Lowe jõudis paadi juurde, laaditi seda juba täis.
Tal kästi püüda tagasi hoida inimesi,
kes tahtsid paatidesse minna.
Algab kaos. Inimesed tõuklevad ja tahavad paati minna.
Üks madrus haaras roolipinni puidust otsa
ja hakkas inimesi sellega tagasi lükkama, et nad ei tungleks.
Lowe teatas, et teeb sellele lõpu.
Kurat, käige välja!
Ta ütles kõigile, eriti meestele, kes püüdsid loata pardale minna,
et ta laseb nad maha.
Kui paati hakati alla laskma,
nähti suurt meestesumma, kes olid justkui valmis hüppama.
Ta oli mures, et kui kõik nad paati hüppavad,
on koorem nii raske, et paat puruneb,
kõik kukuvad vette ja surevad.
Ta tulistas piki laeva
ja jätkas seda, et peletada eemale isehakanud pardaleasujaid.
Sydney, Austraalia
Sydneys Austraalias kannab Godfrey, Harold Lowe'i pojapoeg
uhkelt vanaisa pärandit kui tõrvikut.
See on teenistusraamat,
kus on talletatud mu vanaisa teenistus kaubalaevastikus.
Ta oli mehelikkuse etalon. Ta oli karm. Pidigi olema.
Ta jooksis kodunt ära, et elada seda karmi elu.
Ta sai selle pärast Titanicu uppumist, sest originaal läks kaotsi.
Esimene sissekanne on Titanic.
Ametikoht. Teenistusest vabastamise aeg ja koht.
15. aprill 1912, merel.
Haroldil oli kaks last, kellest üks, poeg Harold William Lowe
emigreerus täiskasvanuna Austraaliasse.
Elasime Tasmaanias, talus. Mu isal oli binokkel.
Mul lubati binokliga jäneseid küttida, vaadata üle väljade.
Ühel päeval märkasin binoklil graveeringut.
Minus tärkas huvi ja ma lugesin seda.
Seal oli kirjas: "Titanicu tõelisele kangelasele,"
"Harold Lowe'ile. 1912. a aprill."
Mis see veel on?
Küsisin isalt ja sain kuulda kogu loo.
Mis mees oli teie isa?
Ta oli erakordne isiksus,
ta austas ideaale.
Ta oli põhimõttekindel ja võimekas.
Ta sündis Barmouthis, Walesi läänerannikul.
Laevad huvitasid teda juba lapsena.
Kui ta oli 14, tahtis isa saata ta kaupmehe õpilaseks Liverpooli.
Kuid Harold Godfrey Lowe põgenes tol ööl kodunt.
Ta munsterdas end Walesi rannikul väikesele laevale
ja alustas õpipoisina toiduahela algusest.
Ta töötas end üles välja.
Ta tegi endale nime, sest lahendas keerukaid olukordi.
See tegi temast vintske venna.
Kui ta oli 28 ja teenis Titanicul,
näitas ta tol saatuslikul ööl oma südikust.
Kas isa rääkis midagi uppumise ööst?
Ta vältis sellest kõnelemist.
Ta ei tahtnud sellest rääkida.
Talle ei meeldinud, kui see teema tõstatati.
Ta ei soovinud seda kogemust meenutada.
Kui Harold Lowe oli kaitsnud paati nr 14 sissehüppajate eest,
asus ta kavandama pääsemist.
Kui laev põhja läks, kostis veest kohutavaid karjeid.
Ta mõtles: "Pean minema ja nad päästma."
"Kuidas teha seda turvaliselt?"
"Ma ei usu, et uppuv laev meid neeluna kaasa viib."
"Mina olen valmis riskima. Kuidas teiega on?"
Inimesed ei põlenud soovist tagasi minna,
sest vees oli palju inimesi.
Kui sellel hetkel naasta, oleks paat võidud vette kiskuda.
Naasmiseks pidi Lowe kõigepealt reisijad maha panema.
Ta koondas paadid väikeseks flotilliks.
Paadid ühendati köitega ja reisijad jagati teistesse paatidesse,
et ta saaks minna ellujäänuid päästma.
Kui olete näinud James Cameroni filmi,
siis seisab üks mees päästepaadi ninas tõrvikuga,
hüüdes: "Kas keegi on elus?" See oli minu vanaisa.
Vesi oli tol ööl külm.
Peaaegu kohe algas alajahtumine.
Ta pani paadi valmis ja ootas, kuni karjeid jäi vähemaks,
et oleks turvalisem minna elu eest võitlejate keskele.
Kahjuks oli elus vaid käputäis.
Nad leidsid 3-4 inimest, kes tõmmati paati.
Üks neist oli vigastatud või oli vees olnud liiga kaua.
Ta suri kahjuks. Aga Lowe päästis mitu inimest.
Millekski enamaks oli hilja.
Ta väitis alati, et pidi ootama just nii kaua,
kuni oli ohutu naasta ellujäänute juurde.
Ei julgenud minna uppuvate reisijate vahele
Kui ta oleks startinud varem, oleks 40 inimest päästepaadis
võib olla kummuli keeratud ja nii oleks hukkunuid olnud rohkem.
See oli väga karm otsus ja ta tegi selle.
Ta kommenteeris ütlust, et ta ootas liiga kaua.
Usun, et kui ta oleks saanud seda korrata,
oleks ta tagasi läinud varem. Tundub, et ta kahetses.
Lowe'ile võlgneb elu 27 inimest
Lowe oli tõeline mees
18 edukalt vette lastud päästepaadist
oli Lowe'i oma üks kahest, mis läks ellujäänuid päästma.
Ta päästis reisijad ka kokkupandavatest paatidest A ja D,
kinnitades need köiega päästelaeva Carpathia külge.
Lõpuks jääb õnnetuses ellu ainult 705 inimest.
Põhja läks üle 1000 inimese
Retked Titanicu rusuväljale on päädinud sellega,
et tuhanded artefaktid on pinnale toodud.
Mõned neist on kergesti tuvastatavad.
Ent väiksemate isiklike esemete omanike tuvastamine
nõuab pisut detektiivitööd.
Algselt olid mõlemal pool sangad.
Nagu näete, on nahk hakanud lagunema.
Kuid see on endiselt üsna heas seisus.
Alligaatorinahk on pagana paks.
See on kõik need aastad vees väga hästi vastu pidanud.
Salapärane alligaatorinahast kott leiti 2000. aastal.
Uurijad vaagisid, kes võiks olla omanik. Vastus peitus kotis.
Pärast 88 aastat ookeani põhjas,
jõudis alligaatorinahast kott salajasse hoidlasse
ja konservaator David Galusha käe alla.
Kui ookeani põhjast leitakse mingi ese,
on see puhas keskkond.
Sügavus on 4 km, pole valgust, hapnikku, liikumist.
Kui ese välja tõmmata, tabab seda hapnikurünnak.
See kataloogitakse, tehakse pildid, pakitakse sisse
ja lastakse samasse vette, kust see pärineb.
See jääb vette konserveerimiseni.
Konserveerimine tähendab, et eseme seisund stabiliseerub.
Võib öelda, et see on püsiv.
Ese ei lagune enam nii kiiresti kui enne.
Kõigepealt eemaldati soolad,
mis olid Titanicu soolases vees.
Kuna nahk on nii hästi pargitud ja alligaatorinahk on nii paks,
hoidsid parkained naha pehmena.
Tuli lihtsalt eemaldada mustus
ja lisada pehmitamiseks looduslikku parkainet.
Maailmakuulsa Titanicu konservaatori A. Klingelhoferi meeskond teab,
et igal artefaktil on oma lugu.
Kui süüvida isiklikesse artefaktidesse
ja suudetakse tuvastada omanik, selgub ka selle inimese lugu.
Miks ta reisis? Millised olid tema lootused ja unistused?
Saad aru katkenud elust.
Alligaatorinahast kotist leiti pakk pabereid.
Väga huvitav, et paberid on säilinud. See tegi meid väga rõõmsaks.
Paberit tehti tollal kaltsudest ja see oli parema kvaliteediga.
Paberid leiti nahkkotist, mis kaitses neid bakterite eest,
kes elavad ookeani põhjas.
On imeline, et me suudame ikka veel kirja lugeda.
Dokumendid viisid uurijad mõttele, et koti omanik
oli inglanna, kes jättis oma vana elu ja oli alustamas otsast peale.
Tema nimi oli Marian Meanwell.
Marian Meanwell oli üks väga huvitav naine.
Tema alligaatorinahast kott oli kui pere aardelaegas.
See on Wheeler & Sonsi soovituskiri.
Siin öeldakse, et ta oli hea rentnik.
Victoria ja Edwardi ajastu üksiku inglise naisena
oli tal vaja soovitusi,
et olla kõrgseltskonna silmis lugupeetav.
Ta teadis, et emigreerub.
Ta võttis kaasa kõik olulised dokumendid,
mis tõestasid, et ta on auväärne naine. Kõik olid selles kotis.
Marian Meanwell oli 63aastane kübarategija ja õmbleja Yorkshire'st.
Tema tütar Margaret oli abiellunud akrobaadiga
ja nad olid kolinud New Yorki.
Temal ja ta abikaasal oli kaks last,
aga kahjuks suri mees 1911. a aprillis kopsupõletiku tagajärjel.
Margaret kutsus ema New Yorki,
et aidata laste järele vaadata, kuni ta on tööl.
See on üks tema väikestest kotikestest.
Arvan, et ta tegi selle ise, sest oli osav õmbleja.
Mõned paberid leiti just sellest kotist.
Marian müüs maha kogu oma vara
ja ostis selle raha eest pileti RMS Majesteticule.
Sihtkoht oli New York.
Ent 1912. a kivisöetööliste streik muutis Mariani elu igaveseks.
1. märtsil pani miljon söekaevurit hõlmad vöö vahele.
Sellel oli järgmisele 37 päevale halvav mõju.
Kivisöestreik lõpeb 6. aprillil.
Ent see ei tähendanud, et tarned taastusid kohe.
Saatus haaras naisel käest ja juhatas ta Majesticu juurest,
mis on siin läbi tõmmatud, Titanicu pardale.
Ta jõudis Titanicule ega jäänud kahjuks ellu.
See tragöödia on paljudele teadmata.
Reisijad pidasid end õnneseenteks,
et pääsevad nii moodsale laevale.
Suur osa neist inimestest muidugi hukkus.
Igal Titanicu vraki juurest leitud artefaktil
on öelda midagi olulist.
See on esimene vile.
Firmas Kahlenberg Brothers Two Riversis Wisconsinis
pannakse taastatud viled kindlalt paika, et vältida kahjustamist.
Pidime veenduma, et sees pole prügi, sest kui surve taha panna,
võib see kella kahjustada.
Viles oli endiselt palju ookeani põhjasetteid.
See oli esimene samm.
Tuli olla hoolikas. Vile on hindamatu. Ei taha seda kahjustada.
Panime mõlemad viled üksteisest sõltumatult paika.
Siin on palju tegemist harmoonia ja kõlaga.
Kui panna need korraga kokku,
pole aimu, kas mõlemad viled töötavad korralikult.
Alustasime madala survega.
Kui sees juhtub olema prügi, siis madalam surve
ei kahjusta vilet.
Rohkem ei tee. - Miks?
Siit tuleb paska.
Meie esmane eesmärk oli mitte kahjustada vilesid.
Kõik kandsid kõrvatroppe, et vältida kurdiks jäämist.
Vasakpoolne vile
Kuulete?
Mul olid küll tropid, aga kõrvad kumisesid päev otsa.
Anna minna!
Parempoolne vile
Hästi.
Mõelge, kui puhute pudelisuule. Liikuvaid osi pole.
See on füüsika. See on pill.
Tarn vilekatses
Mul oli võimalus tõmmata kangi. See oli keskmine vile.
Keskmine vile
Kui kõik viled osutusid olevat töökorras, valmistuti täisakordiks.
Inimesed teadsid, et see on erakordne hetk.
Elusuuruses palju suurem, eks?
Kuuleme seda esimest korda pärast 1912. a. Keegi pole kuulnud.
Tõmba.
Mul jäi süda seisma, sest taipasin, et see on Titanicu hääl.
See oli väga tugev heli.
Kas oli ka vali?
Katsekambrisse saadeti nii palju õhku,
et oli tunne, nagu suruks õhuvool su uksest välja.
Tõmba.
See oli piinatud ja ängistuses oie minevikust,
laev oleks justkui hüüatanud, heli tuli kuuldavale,
kaikus ja kadus,
nii nagu 1912. aastal.
See oli väga võimas.
Tee minust ka üks. - Muidugi.
Kui selgus, et vilepuhumine on ohutu,
viidi need tagasi. Kulus paar kuud,
kuni kõik oli valmis, et lasta viledel kõlada St Paulis.
Harold Lowe oli paadis nr 14, mille taga oli kokkupandav paat D.
Päästelaev Carpathiani jõuti umbes kell 07.00.
Sain tunnistajate jutust aru,
et teda peeti Briti meremeeste koondkujuks, briti buldogiks.
Arukas noormees, kes jäi kriisi ajal rahulikuks.
Kui Harold Lowe jõudis Carpathiale,
tervitasid tänulikud reisijad teda kui kangelast.
Ta jalutas tekil,
kui üks mees, kelle ta oli päästnud uppuvast päästepaadist,
esimese klassi reisija, astus tema juurde ja ütles:
"Tänan teid, et päästsite mu elu. Tahan anda teile suveniiri."
"Mul on siin kuldsovrinid."
"Ma ei kasuta neid Ameerikas. Siin on teile kuldsovrin."
Renee Harris oli üks Lowe'i suurimaid austajaid.
Pr Harris lahkus päästepaadis D, ühes kahest viimasest paadist.
Renee Harris oli 1. klassi reisija New Yorgist.
Ta oli USA esimene naissoost teatriprodutsent.
Kahasse abikaasa Henry B Harrisega
kuulus talle mitu New Yorgi teatrit ning ta reisis maailmas palju ringi.
Naine oli murdnud samal päeval käeluu, kukkudes trepist.
Ta oli väga mures armastatud abikaasa pärast,
kes jäi temast laeva.
Naine oli füüsiliselt ja emotsionaalselt raskes olukorras.
Tal oli võimalus jälgida Lowe'i sel ööl ja mees oli
meremehe kangelaslikkuse majakas.
Kui Renee Harris jõudis Carpathiale, laskis ta kutsuda Lowe'i,
keda tahtis tegutsemise eest tänada.
Naisel polnud hetkel raha,
aga New Yorki jõudes tahtis ta mehele teha rahalise kingi.
Harold Lowe tundis õudust.
Ta ütles, et ei saa võtta raha kohuse täitmise eest.
Mu vanaisa ei tükkinud esile. Ta ei tahtnud olla kangelane.
Ta ei tahtnud esiletõstmist. Ta tegi lihtsalt oma tööd.
Ent Renee Harris oli otsusekindel.
Kui ellujäänud jõudsid Carpathia pardal New Yorki,
korraldas ta veel ühe kohtumise Lowe'iga.
Taas nõudis ta, et tahab mehele tänu avaldada.
Lowe keeldus ja ütles:
"Ma täitsin ainult oma kohust. Ma hüüdsin. Seda oskab igaüks."
Ta ei arvestanud Renee Harrise visadusega.
Titanic upub
1340 reisijat hukkub
Uudis Titanicu saatusest levis maailmas kiiresti.
Pereliikmed ootasid uudiseid oma lähedastest.
Inglismaal jäid mitmed kogukonnad ilma paljudest liikmetest.
Ainuüksi Southamptonist pärines 724 Titanicu meeskonnaliiget,
aga tagasi tuli ainult 175.
Pärast tragöödiat naasis ohvitser Harold Lowe koju,
väikesesse Walesi rannikulinna Barmouthi.
Kui Lowe suutis lõpuks naasta,
tuli ta tagasi linna, mis oli kangelase üle uhke.
Nad olid teinud korjanduse, et teha talle vääriline kingitus.
21. juunil 1912 kogunesid Barmouthi elanikud teatrisse,
et avaldada austust Lowe'i kangelalikkusele.
Teater oli rahvast tulvil,
rahvast oli katusesõrestikuni. Kõik tahtsid näha oma kangelast.
See on Harold Godfrey Lowe'ile, mu vanaisale, Titanicu ohvitserile
kingituse teinud isikute nimealbum.
Siin on kirjas Barmouthi head inimesed,
kes aitasid kaasa kingituse vormistamisele,
milleks oli kullast kell-kronomeeter ja kett.
Mul on privileeg anda teile üle kuldkell ja kett
kui märk imetlusest, mida tunneb sõprade ring.
Oleme teie üle uhked.
Kui vaatate seda kella ja kuulete selle tiksumist,
meenutage sooje südameid, kes mõtlevad teile.
See on vanaisale kingitud kronomeeter. Imeilus kell.
"Kingitus Harold Godfrey Lowe'ile, RMS Titanicu ohvitserile"
"sõpradelt Barmouthist ja mujaltki."
Lowe'i ei austanud tollel õhtul ainult Barmouthi linn.
Renee Harris saatis oma kangelasele tänukingituse.
Lisaks kuldkellale ja ketile
on mul suur rõõm anda üle pr HB Harrise nimel New Yorgist
mereinstrumentide kogu,
mis on väga väärtuslikud ja maksavad kallist hinda.
Teie kangelaslikku tegu hinnatakse mõlemal pool Atlandi ookeani.
Näidati filmikaadreid ja bänd mängis "Nearer, My God, To Thee."
Peeti mõned kõned ja pöörduti Harold Lowe'i poole,
paludes tal öelda paar sõna publikule.
Ta andis neile au mereväelase kombel
ja alustas kohustuslike sõnadega:
"Tänan korralduskomiteed ja kõiki asjaosalisi."
Kui ta jõudis Renee Harriseni, olid tunded ta vallutanud.
Ta murdus ega suutnud rääkida.
Harold G Lowe'ile
Talle kingiti sekstant, teleskoop ja binokkel.
Binokkel on minu valduses ja olen selle üle väga uhke.
Teised mereinstumendid on endiselt tema majas,
Deganwys Walesis.
Deganwy, Wales
Harold Lowe'i ajaloolises kodus elab teine pojapoeg, Godfrey nõbu,
endine kaubalaevastiku meremees J Lowe.
Siin on mõned vanaisa tehtud pliiatsi- ja sulejoonistused.
Cedric. Tal on siin väike nali.
Kõik White Star Line'i laevad lõppesid -ic.
Tema joonistusel on siis "seasic".
Harold läks erru 1931. aastal.
Ta elas oma Walesi mereäärses kodus naise ja kahe lapsega
surmani 1944. aastal.
Talle meeldis see kant laevade pärast.
Teda tunti siin hästi. Ta oli Titanicu Lowe.
Pärast õnnetust pidas Lowe ühendust mõnede päästetutega.
See on aadressiraamat.
Pr Henry B Harris, Hudson Theatre, New York, USA.
Siin on pr Harrise kolm kinki.
Siin on sekstant. Skaala on hõbedast, graveeritud.
Sekstandi oleks ta võtnud.
Ma tean, mina kasutasin seda.
Teleskoop. "Harold G Lowe'ile, Titanicu tõelisele kangelasele."
"Sügavaima tänuga pr Henry B Harriselt."
"1912. aasta aprill."
Kas ta võinuks päästa veel elusid? See jääb teadmata.
Ta andis oma parima, ta tegi sel ööl otsuse.
Ta oli vapper ja ületamatu.
Olen uhke, et jagan temaga samu geene.
Ma oleksin tahtnud temaga kohtuda.
Kui levis kuuldus, et St Paulis kõlavad viled,
hakkasid maailma Titanicu-fännid reisiplaane tegema.
Minu ema rääkis mulle 1970ndatel loo imelisest laevast Titanicust,
mis põrkas kokku jäämäega ja läks põhja, hukutades paljud.
Aga laev oli väga ilus ja väga elegantne.
See pakkus mulle suurt huvi.
Titanicu näitus Saint Paulis 1999. a
1999. aastal kuulsime, et Titanicu näitus tuleb St Pauli.
Pidime ju minema?
Seadsime end valmis naise ja kahe väikse poisiga
ning võtsime kaamera kaasa.
Tänan, et tulite.
See juba oli midagi. Tänavad olid rahvast täis.
Pidin ütlema paar sõna.
Eks ma siis ütlesin, aga see polnud eriti õnnestunud.
Kui kuuleme täna ammukadunud laeva lummavat heli,
mõtleme paljudele kangelastele ja süütutele ohvritele,
kes kaotasid elu sellel saatuslikul päeval.
See tegi väga ärevaks. Vaatasid enda ette
ja inimmerel polnud lõppu näha.
Stressi oli palju.
Mõtlesin, et neil jätkuks hapnikku.
Olin viledest 15 m kaugusel.
Esimest korda ei loetud aega,
öeldi lihtsalt: "Palun väga" ja tõmmati vilet.
Rahvamass pistis röökima.
Inimesed taipasid vaikuses, et me kuuleme Titanicu häält.
Hääl minevikust, surnud hääl oli äkki elus.
See oli muljet avaldav.
See oli palju võimsam kui meie tehases,
sest hapnikku oli lõputult.
Väljas oli see hoopis midagi muud.
Katsekambris see nii ei kõla.
Korrata! - Me tahtsime veel.
Kuus, viis, neli,
kolm, kaks, üks...
Teist korda lasti vilet oluliselt pikemat aega.
Rahvas plaksutas ja röökis.
Mind ei liigutanud St Paulis
mitte niivõrd vilede heli, vaid rahva reaktsioon.
Oli see auavaldus või mis?
See oli nii õnnelik kui ka kurb hetk.
Seda heli kuulsid enne uppumist ka paljud neist, kes hukkusid.
Sa näed seda filmis ja siis on see päriselus.
See teeb asja elavaks.
Nagu ajas tagasiminek. Uskumatu, et see juhtus.
See oli tähendusrikas. Oleme osa Titanicu uuest ajaloost.
St Paulis lasti viledel kõlada viimast korda.
Hapra seisukorra tõttu oleks liiga ohtlik seda korrata.
Ent üheks päevaks äratas Titanicu hääl
tuhandete kujutlusvõime.
Atlanta salajases hoidlas
näeb Tarn Stephanos artefakte, millest ta on unistanud aastaid.
Issand. - Ma tahan näha,
kas Tarn teab, mis need on.
Kas tunnete need ära?
Pakun, et see on tükike kaminast
1. klassi suitsuruumis. - Õige.
See on üks kaunemaid ruume laeva pardal.
See purunes täiesti, kui laev pooleks murdus.
Selles on ilu, nikerduse keerukust,
aga selles on ka häving.
Kamin purunes, kui laev murdus, aga ilu on säilinud.
See on nagu jalge alla trambitud lill.
Selles on nii õudus kui ka ilu.
Väga luuleline ja liigutav.
Ma ei lootnud seda oma silmaga näha. Vapustav.
See pärineb vist suurelt trepilt. - Just.
Meil on ka paar kristalli ja mõned kiviplaadid,
aga suurest trepist on vähe alles,
sest see purunes, kui laev uppus.
Laev läks pooleks just selle koha peal ja vajus ookeani.
Näha oma silmaga artefakte kahest kõige ilusamast kohast...
Need tükid on säilinud, kuigi ala purunes täielikult.
Näen vaimusilmas suitsuruumi ja peatreppi.
Lisaks kangastuvad inimesed, kes viibisid laeva neis osades.
See on midagi väga erilist.
Nii nagu hajub vilede kõla tuules,
nõnda muutub Titanicu lugu ajaga üha kaugemaks.
Kaks nädalat pärast seda intervjuud suri J. Lowe lähedaste keskel.
Tänu tema sõnadele ja mälestustele
ning kõigi nende memuaaridele, kelle elusid Titanic on puudutanud,
tänu Titanicu artefaktide säilitamisele ja konserveerimisele
seilab Titanic omal moel jätkuvalt edasi.
Tõlkinud Erle Nõmm www.sdimedia.com