Isidor ja Ida Straus olid üks Ameerika rikkamaid paare
ja nende surm vapustas läänemaailma.
Kuidas Ida suri?
Milline hinnaline ese päästeti pärast uppumist?
Kuidas olid seotud
George Rosenshine ja Gertrude Maybelle Thorne?
Veel räägime 14 isiku loo Addergoole'ist,
kes läksid RMS Titanicuga Ameerikasse uut elu alustama.
Kas nad jäid ellu?
Kõik see saates "Titanic: lood sügavikust".
RMS Titanicu vrakk leiti 3800 m sügavuselt ookeanist.
Välja on toodud üle 5500 artefakti ja isikliku eseme,
mis meenutavad reisijaid ja meeskonda sel saatuslikul päeval.
Need esemed räägivad lugusid armastusest ja saatusest.
See on "Titanic: lood sügavikust".
See oli tollal suurim ja luksuslikem ookeanilainer.
1912. aastal ehitatud lainer polnud mõeldud kiiruseks, vaid luksuseks.
Kõigis kolmes klassis ületas reisimise tase kõik teised laevad.
3. klassi reisijad, enamik neist USAsse suunduvad immigrandid,
nautisid paremat toitu ja aset kui kogu oma elu jooksul.
Skaala teises otsas oli 1. klassi luksuslikkus
tolle aja laevadega võrreldamatu.
Mis neil kahel klassil ühist oli?
Armastus. Üksteise ja pere vastu, mis kestab tänase päevani.
Kui Titanic põrkas kokku jäämäega ja tuli käsk laevalt lahkuda,
saadeti naised ja lapsed esimestena.
Esimeses klassis oli 144 naist.
Neil olid parimad võimalused ellu jääda. Kajutid olid paatide lähedal,
meeskond kohtles neid staatuse tõttu erilise hoolega.
Ometi hukkus sellel aprilliööl neli 1. klassi naist,
teiste seas ka Ida Straus.
Ida Straus oli tuntud USA ettevõtja Isidori naine.
Talle oleks kindlasti pakutud kohta päästepaadis.
Miks ta siis suri?
Selleks et mõista tema surma, peame esmalt mõistma ta elu
ning lugu Ida ja Isidor Strausi armastusest.
New York, USA
Mõlemad olid sündinud Saksamaal ja tulid Ameerikasse lapseeas.
Nad kohtusid, sest neid peeti üksteisele sobivaks partiiks.
Algusest peale tekkis neil üksteise suhtes kiindumus.
Isidor ja Ida olid tõesti erakordne ja ebatavaline paar.
Nad pühendusid alati üksteisele.
Meil on kolm kasti kirju.
Kui nad olid lahus, kirjutasid nad üksteisele iga päev.
On täiesti selge, et nende kiindumus ja armastus,
nende partnerlus oli tolle aja kohta ebatavaline.
Oli Victoria ajastu.
Ei kirjutatud seksuaalsusest, seksist.
Ometi tunnistab Ida ühes kirjas Isidorile,
et ta ootab nende peatset taaskohtumist
ja et saab jälle armatseda.
Ta ootab aega, kui nad saavad olla lähedased.
See on tolle aja kohta äärmiselt ebatavaline.
"Jään jälle kirjutamisega hilja peale, räägime hommikuti palju."
"Olen jätnud kõige meeldivama kohustuse viimasele minutile."
"Olen nii rõõmus, et meie kujuteldav armatsemine lõpeb"
"ja me ei pea enam kasutama paberit vahemehena."
"Ikka sinu Mama."
Nad jumaldasid üksteist.
See kõlab vanamoodsalt, aga on igati kohane.
Neil oli tõeline armastuse lugu,
nad panid märgi maha
meile kõigile, kes me oleme nende järeltulijad.
Isidor oli kaupmees. Talle ja vend Nathanile kuulus Macy's.
Isidori kutsuti alati hr Isidor
ja ta tundis kõiki töötajaid nimepidi.
Töötajad armastasid teda ja olid talle väga tänulikud.
Neid koheldi hästi. Firmas oli esimene vastastikuse abi kassa.
Neil olid esimese ettevõttena arst ja õde töökohal.
Isidor sõbrustas paljude presidentidega, aga oli ka nõuandja.
Ta tegi väga palju.
1911. aastal elas suur osa nende peredest endiselt Saksamaal.
Nad otsustasid veeta talve välismaal.
Aprilli alguses tekkis tunne,
et on aeg koju tulla.
Tollal oli söekaevurite streik.
Söekaevurite streigi tõttu viis White Star Line osa reisijaid üle
Titanicu avareisile, mis pidi toimuma 10. aprillil 1912. a.
Nad olid Titanicul sellepärast,
et see oli tollal üks ainukesi laevu, mis sõitis.
Laevale jõudes saatis Ida tänukirja.
Kiri on Titanicu blanketil.
See jäi tema viimaseks kirjaks.
Ta kirjeldab: "Oh, milline laev!"
"Need polegi kajutid, vaid imelised toad."
"Meil on imeline sviit."
Kiri postitati Cherbourgis,
kus Titanic peatus, pani maha posti, võttis peale toitu ja reisijaid.
Kirjas on imeline kirjeldus ümbritsevast.
Titanicul oli kolm klassi.
Kõrgklass reisis 1. klassis, keskklass 2. klassis.
Immigrandid sõitsid 3. klassis.
White Star Line, laeva omanik,
oli aru saanud, et kiirus ei vii kuhugi.
White Star Line otsustas keskenduda luksusele.
Olympic, Titanic ja Britannic disainiti niimoodi,
et rõhutada ruumikat elegantsi,
peent disaini ja uudseid mugavusi.
1. klassi reisijad tõid kaasa oma teenijad
ja täieliku garderoobi,
et riietus vastaks ümbritsevale elegantsile.
Mõned Titanicu rusuväljalt toodud ja konserveeritud artefaktid
paljastavad põnevaid üksikasju pardalviibijate
ja nende riietumisstandardi kohta.
Meil on meeste kokkukäiv kõvakübar.
Toestus hoiab seda selles asendis.
See käib näitustel ja nii on seda ohutum transportida.
Tekstiiliga on nii, et kui oleme soola välja saanud,
tahame olla kindlad, et pole mustust.
Näiteks on rusuväljal palju korrosioonibaktereid,
mis hävitavad praegu Titanicut.
Konserveeritud kangaid vaadates
on kohe selge,
kui lähedal nad olid roostetavale metallile.
See koosneb peamiselt siidist.
Ülemine osa on kaotanud värvi,
sest see on olnud kokkupuutes roostega, mis hävitab Titanicut.
Rooste on tunginud kangasse ja kahjustanud.
See on veel üks põhjus toestada kaabut seestpoolt,
et surve ei langeks nõrkadele lõimedele.
Peame kindlad olema, et bakterid on hävinud.
See on lipik, mis oli siseküljel ja näitab, kust kaabu pärineb.
Lipik viitab Herbert Johnsonile,
New Bond Street 38, London.
See oli eksklusiivne kauplus Londonis,
kus jõukas 1. klassi reisija oli ilmselt sage külaline,
kuigi täit kindlust pole.
Me ei tea ka, kellele kaabu kuulus.
1. klassis oli luksus, millega need isikud olid harjunud.
Kuigi kõik oli parimatest parim ja neil oli kõik, mida nad soovisid,
oli rahulolu tagamine 4-5 päeva jooksul ookeanil üsna raske.
Paar sõna tuleks öelda ka 3. klassi kohta.
3. klassis polnud küll puhkus,
aga ilmselt oli asi sellele väga lähedal.
Ei pidanud kell neli ärkama ja lehmi lüpsma.
See oli teine maailm.
Iirimaa
Titanicu lugu on mingil määral lugu
üleilmsest migratsioonist, mis toimus 20. saj alguses,
kui maailmamajandus liikus põllumajanduselt tööstusele.
Kuigi suurima tähelepanu osaliseks said 1. ja 2. klass,
oli Titanic ehitatud ka immigrantidele, kes otsisid head elu.
Eriti kehtis see iirlaste kohta, keda lahkus kodumaalt murdu.
See ristikheinalehtedega nipsasjake leiti Titanicu rusuväljalt.
Arvatakse, et see oli mälestusese hiljutisest külaskäigust
või noore neiu nipsasi, mis meenutas Iiri kodumaad.
See artefakt rändab Alex Klingelhoferiga Iirimaale,
väikesesse Addergoole'i valda,
kus 100 aastat pärast Titanicu uppumist
peetakse iga aasta 15. aprillil endiselt mälestusteenistus.
Neil oli 20. saj alguses selja taga kõige hullem sajand.
Meil oli kohutav näljahäda.
Üks kolmandik elanikkonnast suri.
Siin polnud midagi teha. Inimesed pidid ära minema.
Tavaliselt läks vanim tütar Ameerikasse ja saatis raha.
Lõpuks saadi piletiraha kokku ka teisele tüdrukule.
Seepärast läksid paljud neiud Iirimaalt Ameerikasse.
Neid ei nähtud kodus enam kunagi.
Nad ei tulnud iial tagasi.
Enamikule 14 Addergoole'i asukast
oli see esimene reis väljaspoole valda.
Nad olid esimest korda suures rahvasummas ja laeval.
Võib vaid kujutleda nende põnevust minekust Uude maailma.
Nende vaprus inspireerib.
Kas nad jagavad Titanicu saatust kolme päeva pärast?
Atlanta, USA
Selles ülisalajases hoidlas Atlantas on vrakilt toodud artefaktid,
mis paljastavad erakordsed lood Titanicult.
Artefaktide kogu eest kannab hoolt
Titanicu vraki omanikuõigustes päästja EMG.
Siin on vihjeid, mis eristavad selgesti Titanicu kolme klassi.
Neid ookeani põhjast toodud taldrikuid kasutati teeninduses.
See on 1. klassi taldrik, mida ei kasutatud söögisaalis.
Arvame, et seda kasutati eriteeninduses,
kui toitu serveeriti kajutisse.
Näeme seda imelist koobaltsinist ja kuldehist.
Keskel on Oceanic Steam Navigation Co monogramm.
See oli White Star Line'i emafirma.
Kaunistus pidas soolases vees vastu,
mujal oli see minema uhutud, nii et saame häguse ettekujutuse.
On huvitav märkida, et mitte kõik portselanesemed
ei kandnud laeval Titanicu märgist.
Kui kusagil on "Titanic", siis on see võltsing.
Sinise ja valge glasuuriga portselani kasutati 2. klassis.
Ilus muster, mida toodetakse praegugi.
Trükipilt White Star Line'i pääsusaba ja lipuga
on natuke luitunud, sest see lisati hiljem.
See on 3. klassi supikauss.
3. klassis pakuti palju hautisi ja suppe.
Need plekid on tekkinud kokkupuutel raudesemetega.
Titanicu roostetava metalli juurest leitul on tihti roosteplekid.
Näiteks siin on rauaplekk.
Sellest võib püüda vabaneda, aga see ei õnnestu,
sest see on tunginud taldrikusse.
Mõningane töötlus võib seda vähendada
ja seda on siin tehtud.
Kihelkonna mõistet kasutas kirik,
et viidata küladele teatud geograafilises piirkonnas,
mida teenindas sama vaimulik.
Addergoole'i 14 reisijat Lääne-Iirimaalt
olid kas üksteisega kuidagi seotud või tundsid üksteist.
See reis muudab nende kõigi elusid.
Addergoole'is otsustasid 14 inimest, et tahavad emigreeruda USAsse,
nn tõotatud maale.
Pigem taheti minna USAsse kui Inglismaale.
Suurbritannia oli raske ja tööstuslik,
samas kui USAsse taheti minna.
Mu onu Pat oli 21aastane, seitsmest lapsest viies.
Neil polnud tööd.
Nad olid pärit väikesest talust ja pidid emigreeruma Ameerikasse.
3. klassi pilet üle Atlandi
oli kasina sissetuleku juures väga suur väljaminek.
Raha kogumine võttis kuid.
Räägiti, et kui mu onu Pat emaga hüvasti jättis,
oli ema andnud talle kuldsovrini.
Sovrin kukkus käest põrandale.
Tollal ennustas see halba õnne
ja nii see kahjuks läkski.
Atlanta, USA
Tuli välja töötada Titanicu asjade konserveerimise protsess,
sest tegu oli süvamerega
ja süvamerest pole kuigi palju asju üles toodud.
Kui objekt leiti,
tehti sellest foto ja seda mõõdeti uurimislaeval
ning omistati sellele number.
Siis pakiti see kohaliku veega täidetud kotti
ja viidi siis merevees maismaalaborisse.
Igal Titanicu vrakilt leitud artefaktil
on öelda midagi olulist.
See võib rääkida eseme valmistamisviisist,
selle kasutamisest.
Ma armastan Iirimaad. See on imekaunis maa.
Usun, et iirlaste immigratsioon Ameerikasse
mõjutas väga suuresti meie riigi arengut.
See tundub olevat väike Iiri suveniir ristikulehtedega.
See on väike nipsasi, mida sättida kirjutuslauale
või aknaveerele.
See on midagi, mis meenutab Iirimaad, kodu, kodukanti.
See on kellelegi proovikivi.
Addergoole'i vald, Iirimaa
14 inimest läksid üheskoos, nii oli hea minna.
See oli hea mõte.
Neil puudus elukogemus, ütleme nii.
Ameerikasse minek oli neile suur proovikivi.
Milline tragöödia, et nad sattusid Titanicule,
mitte päev hiljem startinud Celticule
või päev varem saabunud lainerile.
See oli tohutult halb õnn, et nad sattusid Titanicule.
Kui inimene oli piisavalt rikas, et reisida 1. klassis,
oli ellujäämisvõimalus palju suurem kui 3. klassis.
Minu onu Pat oli Titanicu kaubatekil.
Kui Titanic põhja läks,
ei suutnud 3. klassi reisijad ülatekkidele jõuda.
On viiteid mõlemat tüüpi lugudele.
Ühed räägivad, et 3. klassi reisijaid aidati,
teised, et neid ei aidatud.
Ma ei usu, et meil on võimalust tõde teada saada.
Inimesed kannatasid selle pärast.
Me peame aru saama, et kui Titanic uppus,
algas vaesekestele tõeline põrgu,
sest polnud aimu, kus nad on, mida teha.
Nad polnud elus olnud suures rahvamassis.
Titanicul olid soovitused evakuatsiooniks.
Ei nimetaks seda plaaniks.
See polnud niimoodi läbi mõeldud ja katsetatud nagu praegu.
Leiti trapp, mis viis ülatekkidele, päästepaatide juurde.
Addergoole'i 14 inimest ja teisedki toodi ülatekkidele.
Nad olid ühed vähestest õnnelikest.
Nad pääsesid järgmisele tekile,
kus meeskond saatis inimesi eri paatidesse.
Kui sai selgeks, et laev läheb põhja, algas paanika.
Kaos ja ülerahvastatus ähvardasid Addergoole'i inimesi alistada,
kui nad püüdsid jõuda päästepaatide tekile.
Kui nad jõudsid viimase paadi juurde, mis oli nr 16,
sai Annie Kate Kelly paati.
Mõnes mõttes oli see imeline, et Annie Kate pääses paati.
Kõik väikesed lood ja killud,
mida me teame Titanicust, pärinevad Annie Kate'ilt.
Viimane, mida ta nägi,
oli roosikrantsiga Pat, kes lehvitas hüvastijätuks.
Seda on kujutatud aknal.
See oli nii kohutav pilt,
et on painanud Annie Kate'i laeva põhjaminekust saadik.
See muutis tema elu igaveseks.
1994. a toodi vrakki ümbritsevalt rusuväljalt üles nahkkott.
Konservaatorid töötasid kotist leitud esemetega hoolikalt.
Need paljastasid lõpuks loo ühe paari ümbermaailmareisist.
Dokumendid näitavad, et paari tegelikud suhted
olid hoopis midagi muud kui nad soovisid teistele öelda.
George Rosenshine ja Gertrude Maybelle Thorne on huvitav paar.
Nad olid kindlasti paar, kuigi mitte abielus,
nagu võinuks viidata reisimine Maybelli nime all.
Mõlemad reisisid Thorne'i nime all.
See dokument pärineb firmalt Thomas Cook & Son,
mis oli Rosenshine'i ja Maybelle Thorne'i reisikorraldaja.
See on Yokohamast, kus tehti nende reisiplaan
kogu ümbermaailmareisiks.
Paberite säilimine on väga põnev. Oleme selle üle väga rõõmsad.
Esiteks oli tollal kasutusel kvaliteetsem kaltsupaber.
Teiseks leiti paberid nahkkotist.
Nahast kotid kaitsevad paberit
bakterite ja mikroobide eest ookeani põhjas.
Oli väga sügva, pime ja külm,
mis aitab hästi säilitada orgaanilist materjali.
Siin on kiri tema vennalt Rosenshine Bros kantseleitarvetest.
See oli kolme venna ettevõte, mille rajas nende isa.
Kirjas räägitakse pereasjadest: "Saime su kirjad kätte."
"Oleme rõõmsad, et veedad toredasti aega."
Tänu nende dokumentide päästmisele ja säilimisele
saabus selgus salapäraste armastajate retkedest.
Mees oli edukas ärimees ja naisele meeldis reisida.
Nad olid nautinud merereisi,
mis viis nad Indiasse ja Jaapanisse.
Nad olid nautinud iga hetke.
Kõik viitab sellele, et nad olid väga armunud.
Tekib küsimus, et kui nad üksteist armastasid,
siis miks eirasid nad Edwardi ajastu tavasid?
Miks nad ei abiellunud?
See on huvitav küsimus, sest teadaolevalt
ei takistanud neid Titanicu-reisi ajal miski.
Naine oli olnud abielus, aga enam mitte.
Ent see võis varem olla takistuseks.
Tõsi on seegi, et nad olid eri usulahkudest.
Ema võis olla selle vastu, et poeg abiellub mittejuudiga.
Nad polnud ainus paar, kes reisis koos, aga ei olnud abielus.
Kui vaadata Titanicu reisijaid,
siis on siin mitmeid paare,
kes reisivad nagu abielupaar,
või on mehed paigutanud oma armukesed eraldi kajutitesse.
Kui pidada neid inimesi tüüpiliseks läbilõikeks
Atlandit ületavatest reisijatest, näeme seda kõigis kolmes klassis.
See oli suitsukate, aga see polnud ka mingi saladus,
muidugi ei rääkinud nad kõigile, et nad ei ole abielus.
Nad reisisid hr ja pr Thorne'ina.
Umbes kell 23.40 14. aprillil 1912. aastal
põrkas Titanic kokku jäämäega Newfoundlandi rannikul.
Nagu enamik 1. klassi naisreisijaid, jäi Maybelle ellu,
aga George mitte, nagu juhtus enamiku 1. klassi meesreisijatega.
Titanic upub, 1500 hukkub
Maybelle'i saadetud telegramm George'i vennale viitab,
et Maybelle tundis tema peret ja eriti venda.
Palugem, et George pääses teises paadis ülejäänud meestega.
Saabun Carpathiaga. Maybelle Thorne.
Teine telegramm oli mõeldud tema enda õele,
milles ei räägita George'ist,
nii et ilmselt polnud perekond suhtest teadlik.
Olen terve. Saabun Carpathiaga. Gertrude.
Maybelle jäi ellu, aga mis sai ülejäänud 1. klassi naistest?
Kas nad pääsesid kõik?
144st 1. klassi naisreisijast hukkus ainult neli.
Üks hukkunutest oli Ida Straus.
Ida Strausi lugu on üks kõige kibemagusamatest
Titanicu lugudest,
sest ta oli äärepealt päästepaati astumas.
Ümberringi oli kaos, kõlasid hüüded, valitses paanika.
Ida Straus astus päästepaati ja hukkus ometigi.
Mis juhtus Isidor Strausi armastatud abikaasaga Titanicu viimasel hetkel?
Põlvkondade vältel on edastatud palju lugusid
traagilistest sündmustest pärast kokkupõrget jäämäega.
Ellujäänute lood on erinevad ja tihti üksteisega vastuolus.
Ent üks lugu on alati sama.
See räägib Ida ja Isidor Strausi viimsetest eluhetkedest.
Kui tuli käsk evakueeruda, olid reaktsioonid erinevad.
Peamiselt sõltus see asukohast laeval.
Näiteks 1. klass oli kokkupõrkekohast kaugel.
Paljud ütlesid, et ei tundnud midagi.
Paljud 1. klassi reisijad ei tahtnud üldse evakueeruda.
Titanicul oli soe. Isegi tuled ei plinkinud.
Paljudel oli tunne,
et ohvitserid on liiga ülehooldavad.
3. klassis, mis oli kokkupõrkekohale lähemal,
oli teine asi. Laev raksatas.
Paljud 3. klassi reisijad, eriti laeva eesotsas,
said vägagi aru, et midagi on valesti.
Nad püüdsid jõuda ülemistele tekkidele.
"Naised ja lapsed kõigepealt" oli kauaaegne traditsioon.
See polnud kusagil kirjas,
härrasmeestelt lihtsalt oodati sellist käitumist.
Pole ime, et enamik 1. klassi naisi jäi ellu.
Päästepaadid olid 1. klassi tekil.
Kõik teadsid, kuidas nende juurde pääseb. Enamik jäi ellu.
Neli 1. klassi naist ei jäänud ellu.
Neist kuulsaim oli Ida Straus.
Kui Titanic uppus, saadeti välja raadiosignaalid.
Juhtus nii, et seal oli Carpathia,
kes sõitis teises suunas.
Tolle laeva pardal oli Macy'se toidukaupade ostja J. Badenoch.
Kallis hr Percy, edastan teile soovitud info.
Ta kirjutas väga pika kirja poeg Percyle, kus kirjeldas olukorda.
Sain aru, et soovite saada võimalikult täpset infot
teie isa ja ema viimastest hetkedest,
seepärast käisin ellujäänute seas ringi.
See on meile andnud üpris hea ettekujutuse, mis toimus Titanicul
Strauside viimastel hetkedel.
Ida astus ühte päästepaatidest,
oodates, et abikaasa järgneb.
Ta keeras ringi ja nägi, et abikaasa ei tule paati.
Ta ütles: "Palun, Isidor." Mees vastas: "Naised-lapsed kõigepealt."
Siis ütles naine: "Kui sina ei tule päästepaati,"
"siis ei lähe ka mina."
Oleme koos elanud imelise elu
ja "Ruti raamatu" vaimus:
"Ma lähen sinna, kuhu sinagi,"
"ja kui nii peab olema, siis sureme üheskoos."
Üks juhtiv ohvitser palus teie ema,
ka isa keelitas ema päästepaati astuma.
Ta keeldus ja nõudis, et teenijanna asuks tema kohale paadis nr 8."
Ta nägi oma teenijat ja ütles: "Ellen, sa pead minema paati,"
"aga sul hakkab külmal, jäämägedest kubiseval merel külm."
"Mul pole kasukat enam vaja."
"Annan selle sulle, et sul oleks paadis soe, kuni teid päästetakse."
Ta oli elanud Isidoriga imelise elu.
Mees armastas teda samavõrd.
Nii nagu nad olid koos elanud,
nii nad koos ka hukkusid. Armastuses, üksteise embuses.
Teie isa ja ema läksid siis laeva teisele küljele.
Kui neid viimati nähti, seisid nad embuses,
oodates rahulikult saabuda võivat abi.
Niisugune surm
pole mitte ainult suurejooneline, vaid ka ilus.
Sellel ööl hukkusid paljud.
Kahju on näha, et teiste seas lahkus ka selline hing nagu pr Straus.
Ellen Bird jäi ellu.
Kui ta jõudis New Yorki, viis ta kasuka vanimale tütrele.
See oli Sara Straus Hess, minu vanaema.
Mäletan, et küsisin, mida ta Ellenile ütles.
Ta vastas:
"Minu ema andis selle kasuka sulle. See on sinu oma."
"Tahan, et võtad selle."
"Minu ema mälestuseks."
Addergoole, Iirimaa
Sõnumid saabusid alles nädal hiljem.
Minu sugulane oli Annie McGowan, mu ema nõbu.
Ta sai päästepaati ja oli õnnelik, et pääses.
14 inimesest, kes lahkusid Addergoole'ist,
hukkus katastroofis 11. Ainult kolm pääsesid.
Tragöödial oli kogukonnale pikaajaline mõju.
See oli kohutav löök.
Minu onu ei tahtnud Titanicust midagi kuulda.
Kui seda mainiti, ilmus ta näkku kurbus
ja silmi tulid pisarad.
Ta ei tahtnud sellest kuulda. See oli valdav tunne.
Minu vanaema oli Pati ema.
Ta läks voodisse ja oli sellises depressioonis, et jäi sinna nädalaks.
Kolmest ellujäänust tuli ainult Annie Kate Kelly Iirimaale tagasi.
Ta läks pärast katastroofi õe ja nõbude juurde Chicagosse,
kus temast sai nunn ja ta pühendas oma elu teenimisele.
Selleks et hoida au sees seotust tragöödiaga,
rajas Addergoole'i vald mälestuspargi
Titanicu uppumise 100. aastapäeva puhul.
See oli trauma.
Sellepärast moodustati ka Addergoole'i Titanicu selts.
Üheskoos, kogukonnana mäletame neid 14 inimest.
Kõik mälestuspargi rajatised
on ehitatud kividest, mis pärinevad nende 14 kodudest.
New York, USA
Kui mu vanavanavanemad surid,
peeti nende auks linnas jumalateenistus.
Kokku tuli nii palju rahvast,
et kõiki soovijaid ei suudetud ära mahutada.
Tuhanded inimesed tulid austama minu vaarvanemaid.
Suurim dramatism peitus selles,
et kui uurida New Yorgi seltskonna tundepuhanguid,
siis oli reaktsioon nende surmale hämmastav.
Kõik rühmitused, kellele nad olid kunagi raha andnud, kirjutasid perele
ja väljendasid oma leina imelise paari kaotuse puhul.
Macy'se töötajad tellisid mälestustahvli
ja just see ongi ilus.
Seda ei teinud direktorite nõukogu,
seda ei teinud aktsionärid.
Seda tegid töötajad läbi töötajate liidu,
kogudes tasahaaval raha,
et Isidori ja Ida mälestustahvli
saaks paigaldada peasissepääsule 34. tänaval.
Dr Paul Nolan pakkus välja idee iga-aastasest kellatseremooniast,
et mälestada Addergoole'i 14 reisijat pubis istudes.
Ma tõin redeli ja köie,
panin redeli püsti ja sidusin kella üles.
Kukkusin selili.
Ütlesin: "Kuradi raisk", tõmbasin kella ja see helises.
Läksin pubisse tagasi,
kutsusin neid välja:
"Tulge minuga ja helistame kella."
Me helistame kella ja teeme sellist lärmi,
et see kostab üle järve ja mäe.
Me helistame kella. See on meie päev.
Tere tulemast Lahardane'i Titanicu külla
Rahvusvaheliselt tunnustatud Titanicu-ekspert Alex Klingelhofer
on tulnud Iirimaale, et näidata Titanicu vrakilt päästetud artefakte
Addergoole'i 14 reisija sugulastega.
Aitäh, et tulite.
Mul on suur rõõm siin olla ja tõin kaasa artefakti,
mis näitab, kui laialt on levinud iiri kultuur maailmas.
See on pisike savist ese, millel on ristikheinalehed.
See räägib iiri kultuurist,
mis muutis maailma.
Mina olen pärit Ameerikast, kuhu iirlased tulid 19. sajandil.
Nad muutsid tõepoolest meie kultuuri
ja on seega väga tähtsad.
Püüdsin valida midagi, mis kõnetaks neid 14.
Mõtlesin nende igapäevaelule. Mida nad tegid iga päev? Jõid teed.
Mida nad tegid Titanicul? Jõid teed.
Need on 3. klassi teetassid.
See on kõigest kruus, aga see meenutab Addergoole'i 14 lugu.
Ehk hoidis seda käes üks teie inimestest. Ehk jõi ta sellest.
Te hoiate elus neid lugusid
ja seega ka Titanicu pärandit. See on oluline.
Olen rõõmus, et tulite, sest oluline on kuulda teilt
nende 14 kohta, kes viibisid Titanicul.
Need pole lihtsalt nimed mälestustahvlil,
vaid meil on mingi kujutlus nende elust nime taga.
Mälestuskella helistamine
Ükski teine paik maailmas
ei saanud Titanicu tõttu kannatada rohkem
kui siinne vald, Addergoole.
Seepärast meenutab kogukond neid inimesi igal aastal.
See oli nii kurb ja kohutav sündmus,
et iga perekond kaotas sugulase.
Möödus paar aastat. Me moodustasime seltsi.
Nüüd väljendab kogukond tervikuna oma kaotust.
Sellistel memoriaalidel on oluline roll,
et austada ja mälestada Titanicul hukkunuid.
Strausi memoriaalpark
Paadid läksid merele ja leiti palju ulpivaid surnukehi,
kaasa arvatud mu vaarisa Isidori oma.
Ent Ida laipa ei leitud.
Isidor toodi tagasi.
Tema vestitaskust leiti medaljon.
See anti minu emale, kes andis selle omakorda mulle.
Pisike medaljon, mille esikülg on kullast ja oonüksist.
Siia on graveeritud Isidor Strausi initsiaalid. IS.
Medaljonis on kaks pilti.
Üks on vanim poeg Jesse,
teine on vanim tütar Sara, minu vanaema.
Seda eset antakse meie peres edasi põlvest põlve.
Vahel inimesed küsivad minult,
kas oleksin teinud sama otsuse nagu Isidor.
Pean ütlema, et ei oska öelda. Tahaksin arvata, et see on nii.
Vesi on must.
Mu süda on
kusagil merel.
Täna öösel koguneb rühm inimesi kella kahe paiku.
Öisel ajal
seilab Titanic.
Käime küünaldega ümber kiriku.
Hoiame tuld.
Peetakse paar kõnet,
palvetatakse, et mälestada neid, kes nii traagiliselt kaduma jäid.
Mu arm ootab
mind.
Laev uppus ajavahemikus 02.20-02.45.
11 kadunuks jäänud isiku sugulased astuvad kirikukella juurde.
Kõigepealt kutsun siia F Gibbonsi, kes helistab kella J. Burke'ile.
Kutsun Tommy Canavani helistama kella Pat Canavanile.
Seda on tehtud igal aastal päris mitmeid aastaid.
Loodetavasti kogukond jätkab sellega
ja mälestab neid inimesi veel palju aastaid.
RMS Titanicu uppumine on kauge ajalugu.
Mõnele on see sama oluline nagu armastus.
Armastusel ja sellest ilmajäämisel pole aegumistähtaega.
Artefaktide kogu meenutab meile ja inspireerib meid,
et tohutus tragöödias jääb alles ainult armastus.
Tõlkinud Erle Nõmm www.sdimedia.com