AFRIKA
Kalahariørkenen i Sør-Afrika er et av jordens tørreste steder.
Kalahariørkenen
Men hvert år strømmer en elv ned fra fjellene
og forvandler hjertet av ørkenen.
En stor, grønn oase stiger opp av støvet.
Okavangodeltaet har fylt seg, tømt seg og fylt seg igjen i flere årtusener.
Og alle planter og dyr som noen gang har levd her,
har danset til rytmen av denne årstidsbaserte syklusen.
Som blodet i pulsårer opprettholder vannet alt liv her.
Men ett dyr er spesielt forbundet med vannet.
Kalaharielefantene tilbringer mesteparten av året med å lete etter mat og vann.
For dem er flomsesongen i deltaet en spesielt gledelig tid.
Dette er en side av elefanter vi sjelden ser.
En 40 år gammel hunn passer på flokken.
Shani er den eldste og klokeste, etter søsteren, den store matriarken,
så hun er nestemann i rekken for å bli leder.
Det blir et stort ansvar når tiden kommer.
Men inntil videre har hun hendene fulle med å oppdra sin ettårige sønn.
Denne gutten er mye å holde styr på.
Møt Jomo, en av flokkens yngste.
I denne lettpåvirkelige alderen, med så mange forskjellige typer dyr å leke med,
er det ikke engang sikkert at han vet at han er en elefant enda.
Han kan ikke hoppe gjennom lufta, så han er nok ikke en letjevannbukk.
Men en bavian... Det er nærmere.
Men de tror ikke på det.
La oss bare si at Jomo har mye å lære om å være en del av flokken.
For elefanter er familien alt.
I denne sammensveisede gruppen støtter noen deg alltid.
Og det er vanligvis Gaia, Shanis søster.
Hun er matriarken,
på grunn av alderen og visdommen sin.
Der hun leder, følger flokken.
Nesten alle her er i slekt med Gaia.
Søstre, søskenbarn, døtre, barnebarn.
De eldre guttene drar hjemmefra tidlig i tenårene
for å søke lykken andre steder.
Men de besøker mamma fra tid til annen.
Og for å vise de yngre gutta, som Jomo, hvordan de skaper trøbbel.
Gaia vet at deltaet tørker ut
og at hun snart må føre familien sin bort herfra
på leting etter mat og vann, til flommen kommer tilbake, og de også kan det.
Dette er de siste elefantene på jorden
som fortsatt tar disse store reisene på tusenvis av kilometer,
slik forfedrene deres gjorde.
For mange blir turen ny og spennende, men også farlig.
Mye avhenger av Gaias erfaring
og visdommen som blir nedarvet fra elefantgenerasjoner.
Hvert år er reisen utfordrende...
...men i år skal den endre alle livene deres.
To måneder senere trekker vannet seg tilbake, og paradiset blir til støv.
Jomo fører an til vannet.
Deltaet har blitt en rekke forsvinnende dammer,
og disse siste vannhullene er fine steder å møte
andre familier fra nabolaget.
Det sosiale livet er som oksygen for disse elefantene.
Og de stuper på hodet uti det.
Shani har mistet Jomo av syne alt.
Der er han!
Han...
Hva er det han gjør?
De eldre elefantene vet at dette kan være det siste lette vannet på månedsvis,
så de utnytter det til det fulle.
På tide med en bassengfest!
Når Jomo er overstimulert, kan han bli litt overivrig.
Der.
I det minste er disse gutta mer på hans størrelse.
Det gjorde mesteparten av drikkevannet til gjørme.
Men gjørme er nyttig for elefanter.
Det er som solkrem, og de spiser det mot mageproblemer.
Kjære vene.
Hvem var det?
Men gjørmen har en dyster side.
Den blir farlig klissete.
Gaia er nervøs og roper timeout for gjørmebassenget.
Jomo kommer seg nesten ikke ut.
Men en ung hannkalv sitter fast og blir kvalt.
Matriarken hjelper til.
Han er ikke Gaias kalv,
men hun vet at han dør om hun ikke får fjeset hans opp av gjørma.
Og hun er den eneste med erfaring med dette.
Hodet hans er oppe. Det er første steg.
Moren hans er fra seg,
men vet at om noen andre går uti,
forstyrrer det gjørma og gjør alt verre.
Selv for Gaia er dette en utfordring.
Hun holder kalvens hode høyt
og fjerner gjørme fra munnen og snabelen så han får puste.
Hun får mer tid om hun tømmer luftveiene.
Gaia ber Shani roe ned kalvens mor.
Kalven er utslitt, og beina hans sitter godt fast.
Men Gaia har en plan.
Om hun klarer å grave en stor nok rømningsvei gjennom gjørma,
kan kanskje kalven gå ut selv.
Shani kunne ikke hatt en bedre mentor.
Gaia gir aldri opp og går aldri fra familiemedlemmer.
Denne matriarken er en man må regne med.
Og en sterk rollemodell for hele flokken.
Gaia har sett deltaet tørke ut sånn
alle sine 50 år og kjenner igjen tegnene.
Hun vet at det er på tide å dra.
Minnene om alle reisene hun har tatt, er lagret i hjernen hennes.
Alle stiene og matstoppene.
Landemerkene og farene.
Hun trenger alle for å navigere det uforutsigbare området.
Gaia fører flokken inn i den stekende Kalahariørkenen.
Det virker som galskap!
Men om hun venter, vil vannhullene de trenger på reisen,
tørke ut før de når dem.
Og da kan de ikke krysse ørkenen.
Familien blir med alle de andre dyrene som forlater deltaet.
De legger ut på en reise på over tusen kilometer.
En som kan ta opp til åtte måneder.
Etter fire dager med reise fører Gaia dem til en skog med skygge,
der hun husker at det er frøbelger å spise.
Men de får en uventet overraskelse.
Fjerne slektninger.
En del av klanen Gaias familie ikke har sett på over et år.
De tar også en pause i sin egen reise.
Det er en flott sjanse til å snakke med gamle venner
og kanskje få noen nye.
For Jomo kan dette bli begynnelsen på et livslangt vennskap
og en verdifull forbindelse til en ny side ved familien.
Følelsesmessige bånd mellom elefanter er like sterke og varige som våre egne.
Shani prater med et søskenbarn hun ikke har sett på lenge.
De snakker med hverandre med dype, rumlende lyder som funker på kloss hold...
...og bærer langt langs bakken.
Men ingenting er bedre for båndet enn berøring.
Nå har de hilst ferdig.
De kom for å spise lunsj.
Den gamle tre-riste-teknikken fører til...
...én belg.
Det er ikke nok til flokken.
Shani er en mester i å riste trær.
Det går ikke.
Ser ut til at matpausen er fåfengt.
Vent nå litt!
Hvem er dette?
Han har kommet for å besøke moren i den andre familien.
En fantastisk okse, og han har et knep på lur.
Han får mange venner med dette trikset.
Alle elsker disse belgene.
Jomo har funnet en rollemodell.
En dag.
Belgene er akkurat det Gaia og familien trenger.
Mat med mye energi som holder dem gående på den lange reisen.
Shani kjenner en ny rumling i bakken under føttene.
Lavfrekvente lyder.
Mye lavere enn mennesker kan høre.
Det er beskjeder fra elefanter på veien foran dem.
På tide å dra videre.
Foran dem er det et utrolig nettverk med sirkler og streker
som strekker seg over hele ørkenen, til horisonten.
De mystiske strekene er eldgamle elefantstier.
Sirklene er vannhull som samler og holder på regn i noen måneder,
til det fordamper.
Noen hull inneholder akkurat nok drikkevann
til at familien kan fylle på og reise til neste.
Men andre er for langt unna.
Og noen er tomme.
Hullene med vann er springbrettene
familien trenger på den ukelange reisen gjennom denne ørkenen.
Og å koble dem sammen er som å løse en gåte
som krever mange års erfaring.
Etter en dagsmarsj under den stekende solen
er familien kjempetørst.
Shani og Jomo haster til vannhullet
og håper å få drukket rent vann før alle gjør det gjørmete.
Tomt.
Shani lukter vannet, men det er langt under jorden.
Jomo forblir tørst.
Men det er en annen lukt i luften.
Uvanlig, men litt kjent.
Shani er distrahert fra tørsten.
En elefant må ha kommet hit for omtrent et år siden,
desperat etter vann, men uten å finne det.
Dette er en påminnelse om innsatsen.
Gåten med vannhullene er ingen lek.
Beina blir pepret med sand og bleket av solen.
Men Shani ser ut til å kjenne igjen elefanten de kom fra.
Kanskje det var en slektning.
Eller kanskje det var en elefant hun bare møtte én gang.
Og det er sant at en elefant aldri glemmer.
Jomo var nyfødt på den tiden denne elefanten døde.
Shani gir ham et bein, som om hun vil lære ham noe.
Elefanter ser ut til å ha en sterk forbindelse med fortiden
og ærbødighet for de som kom før dem.
Det er et stort område å krysse.
Om det tar én eller to dager, er avhengig av farten...
...og at Gaia tar den mest direkte ruten til det neste vannhullet.
Det finnes ikke noen feilmargin nå.
Så mange nye undre for de små å se på sin første safari.
Jomo har manglet lekekamerater på den lange turen.
Han vil gjerne leke med denne søte, lille gepardungen.
Men kanskje ikke mens mamma er her.
Endelig et oppmuntrende tegn.
Sinoberbieetere lager rede nær rikt insektliv,
så de kan mate ungene sine.
Det er et tegn til Gaia om at flokken nærmer seg vann.
Gårsdagen var en påminnelse om døden.
Men i dag er luften levende.
Og de kjenner det i de digre beina sine.
Det er helt klart vann her!
Unna vei, alle sammen!
Det finnes en tid for å dele,
men når elefanter må drikke, er det den størstes rett.
Jomo har funnet lekekamerater.
Vortesvin.
De ser morsomme ut!
Først må han vente til moren ikke ser på.
Og... der drar han.
På tide med litt gjemsel.
Men vortesvinene ser ikke ut til å like det.
Ser ut som han bytter til sisten.
Disse grisene er for raske for ham.
Jomo hadde jaget dyr hele dagen om han kunne.
Bortsett fra det der.
Det ene dyret som ikke flytter seg for elefanter, er bøfler.
Flytter seg ikke.
Jomo er faktisk ganske modig...
...når han er med moren.
Shani skummer det friskeste vannet fra toppen, og det går vanligvis.
Men dette vannet er ødelagt
av dyr som vasser og gjør mye annet rart i det.
Ikke noe drikkbart vann.
Men denne oasen har i det minste sin egen lille mopane-skog.
Elefanter elsker mopane.
Og bladene inneholder iallfall litt vann.
En elefant kan spise 270 kilo med blader og greiner på en dag.
Det er like mye som 2500 cheeseburgere.
Men de har en konkurrent om bladene.
Og den er i en helt annen liga.
Mopanelarver kan spise dobbelt så mye som kroppsvekten sin i blader på en dag.
Det er larven til den store snabelsvermeren,
og den kan ødelegge hundrevis av kilometer med skog.
Disse krypene kan ikke jages vekk.
De er rivaler man må regne med.
Noen larver må bli spist ved et feiltak.
Ja, elefanter er planteetere,
men litt ekstra protein har aldri skadet noen.
Ta dem, Jomo!
Det største landdyret på jorden
blir jaget vekk av en veldig sulten larve.
Den ødelagte skogen har ingenting til dem nå.
Men hvor skal de dra?
Dypt i minnet sitt vet Gaia det.
Det er et sted mange av dem aldri har vært før.
Og reisen dit vil sette troen på Gaia på prøve.
Afrikas største saltslette strekker seg ut foran dem.
Den er diger, brutal og ser ut som den er umulig å krysse.
De eldgamle stiene fører til et fantastisk sted.
En øy som stiger opp av saltet som en luftspeiling.
Men denne øya er høyst ekte
og gir en overraskende livbøye til reisende.
Baobab-trær.
De tjukke stammene deres er fulle av vann
som ble lagret under regntiden for mange måneder siden.
Gaia håper at kvaen holder familien hennes i live
i den andre etappen over saltslettene.
Det er det eneste vannet på over 300 kilometer.
Gaia fant øya,
men det er Shani som lærer de yngre elefantene hva de skal gjøre.
Hun river opp den tykke barken,
så Jomo og de små får tak i fukten under.
Formen på trærne mot horisonten
må ha vært et tegn på frelse for flere generasjoner med slitne elefanter.
Og under greinene deres... senger.
Først når himmelen glitrer og dagens varme svinner,
kommer øyas rareste skapninger frem.
Dette er et magisk sted der elefanter kan drømme.
Yngre sinn summer kanskje av spenningen
ved å ta denne reisen for første gang.
Kanskje Shani og de eldre drømmer om tiden
da forfedrene deres viste dem denne øya.
En del av en ubrutt kunnskapslenke som strekker seg flere årtusen tilbake.
Ørkenmorgener er kalde.
Så Jomo og Shani har ikke hastverk med å stå opp.
Gaia må få familien sin av sted,
selv om de gamle beina hennes knirker litt nå for tiden.
Men samme hvilken alder er det ikke lett å reise seg når du har denne formen.
En hjelpende snabel kan utgjøre forskjellen.
Det hjelper ikke, Jomo.
Kalvene trenger vannet i morsmelken,
ellers kommer de seg aldri over saltsletten.
Baobab-kvaen er ikke nok til å holde de voksne gående.
De må krysse nå, før det blir for varmt.
Men ørkenen har andre planer.
Vinden har krysset hundrevis av kilometer med svidd salt og er knusktørr.
Det finnes ikke ly fra de uttørkende saltkrystallene,
og kalvene er i stor fare for å tørke ut.
Å gå videre er eneste mulighet.
Jomo sliter, men Shani oppmuntrer ham.
Hun hadde aldri etterlatt ham.
Saltet og vinden har sugd vannet ut av kroppene deres.
De må drikke snart, ellers dør de.
Gaia er usikker på ruten,
men hun kjenner noe gjennom føttene.
Det kan være vann i det fjerne.
Shani kjenner det også, og viser vei.
Så nær.
Shanis instinkter om vannet var riktige.
Men den dype kløften var en overraskelse.
Hvordan skal de nå vannet nå?
Blodnebbvevere.
Gaia husker at disse fuglene ledet moren hennes til vann for mange år siden.
Kanskje de kan gjøre det igjen.
De følger fuglene gjennom en passasje høyt over hovedelva.
Det er en liten bekk her.
Det er nok til å væte munnen og holde de tørste ungene i gang.
Shani har lært noe viktig av Gaia i dag:
Disse små fuglene kan være store livreddere.
Men blodnebbveverne setter seg ikke ned.
Gaia tar sjansen på å følge dem.
Den lille bekken var en bielv til Zambezieleven
på sitt mest fantastiske.
Mosi-oa-Tunya, "røyken som tordner".
Også kjent som Victoria Falls.
Ovenfor fossen er fristedet Gaia har lett etter.
Øyer med ly, mat og ubegrenset med ferskt vann.
Øyene er fulle av palmer,
et tegn på at elefanter har nådd dem mange ganger før,
siden palmefrø vokser best etter å ha vært gjennom en elefant.
Gaia har funnet krysningspunktet til øyene.
Plutselig virker de digre kroppene litt lettere.
Det er ny futt i Jomo.
De krysser til øya snart, men før det
drikker de seg utørste for første gang på nesten to måneder.
Nydelig kaldt vann fra den mektige Zambezi,
en av Afrikas største elver.
Antilope!
Akkurat som gamle dager for Jomo.
De minner Jomo på de bekymringsløse dagene i deltaet,
da han bare jaget dyr rundt overalt.
Ikke noe å bekymre seg for...
Det er en krokodille!
Sikkert best å holde seg til flokken.
Oppe i elva har sultne krokodiller lagt merke til ankomsten.
Nede i elva er verdens største foss.
Men foran dem ligger alt de har lett etter.
Gaia bestemmer seg for at de bør prøve å krysse.
Vannet nær kanten er grunt,
men grunt vann er der krokodiller jakter best.
Shani nøler.
Hun vil snu...
...men Gaia oppmuntrer henne.
Sammen beskytter Shani og Gaia de små på begge sider,
så det er vanskeligere for krokodillene å nå dem.
Når de drar fra krokodillene, møter de en ny, enda større fare.
Vannet blir dypere og strømmen mye sterkere.
De kan lett tas av strømmen og falle utfor fossen.
Altfor mange elefanter har lidd den skjebnen.
Her er Zambezi 15 meter dyp, og strømmen er sterk.
Er de sterke og utholdende nok til å holde ut elvens krefter?
De er nesten fremme!
Mat, vann og trygghet på samme sted.
De kan hvile her de neste månedene,
til all maten er spist og vannet kommer tilbake til Okavango.
Og de palmenøttene er perfekt modne.
Pass på, nåværende beboere.
På tide med en elefantfest!
Nøttene er fulle av olje, har alt det gode de trenger
og ble plantet her av tidligere elefantgenerasjoner.
Ikke rart de kalles elfenbenspalmer.
Gaias øy passer bra til vannet kommer tilbake til Okavango.
Akkurat som elefantene
tar vannet en storslagen reise gjennom Afrika for å nå deltaet.
En reise som nettopp har begynt.
1600 kilometer unna, i Angola, endrer været seg.
Vanndamp fra Atlanterhavet treffer fjellene og blir til regn.
Avrenningen fra de sørlige fjellsidene havner i Okavango,
der tusenvis av Kalahari-elefanter er avhengige av det for å overleve.
Ingenting på planeten vår er viktigere for liv.
Dette vannet har nettopp begynt sin lange reise til Okavangodeltaet,
der det nok en gang vil forvandle støv til paradis.
Gaia og familien skal snart begynne reisen tilbake til Okavango,
så de kommer til deltaet når det er på sitt frodigste.
Victoriafallene - Okavangodeltaet
På palmeøyene over fossen går årstidene også sin gang.
Nøttene er borte, og de gjenværende plantene er uttørket
og dårlig egnet som elefantmat.
Familien har lite å leve av nå.
Endringen er spesielt vanskelig for de eldste.
Gaia begynner å bli sliten. Hennes sjette og siste tannsett er nesten slitt ned,
og det er vanskeligere å spise, så hun mister styrke.
Jomo har aldri sett en gammel elefant begynne å svinne hen, og virker forvirret.
Gaia har sett maten deres bli borte med årstidene mange ganger før.
Hun forutså også den andre store forandringen som kommer.
Da de kom, var Zambezi en rasende flod.
Nå er den mektige elven bare en bekk.
Tørkesesongen har ødelagt hele området.
Gaia visste at stedet ikke kunne nære dem lenge.
Elefanter kan ikke overleve på små øyer.
De må vandre store avstander for å trives.
Gaia velger å dra, og Shani hjelper til med å samle flokken.
I det minste blir det enklere å dra enn det var å komme hit.
Der de en gang måtte svømme, kan de nå gå.
På fastlandet kan Gaia føre familien sin på den lange veien tilbake til deltaet.
De skal reise gjennom skyggefull skog der det er mulig,
og spare styrken til ørkenen.
Borte fra øya kan hun nok en gang høre på lydene til fjerne elefanter.
De sier at det angolske flomvannet kom tidlig.
For å lure elven
må hun dra øyeblikkelig og ta kortest mulig rute.
Det blir forskjellige farer...
...forskjellige stier...
...men samme mål: paradiset.
Den mest direkte ruten får familien tilbake på høyden av floden.
Men det er en kalkulert risiko.
Det er en grunn til at de vanligvis ikke tar den korteste ruten.
Det er gjennom løvenes område.
Og disse løvene jakter på elefanter.
Det finnes tegn på angrep overalt.
Kattene angriper ikke vanligvis elefanter før slutten på tørkesesongen,
når de er svake av sult.
Det er fortsatt en måned til.
Så lenge de holder sammen, er de nok trygge.
Flokken må drikke, og de stoler på Gaia,
men dette er skummelt.
Vind fra en storm i emning gir kattene dekke.
Det er mye vanskeligere for flokken å høre eller lukte dem i slike tilstander.
Løvene vet også det og virker modige.
Kattene nærmer seg familien.
Gaia må vise løvene at familien hennes er sterk.
Rovdyrene bør ikke kaste bort tiden.
Løvene virker overbevist om at dette ikke er et lett måltid.
I det minste ikke i dagslyset når elefantene har overtaket.
Elefantene føler seg frem.
De ser ikke godt i mørket, og rovdyrene vet det.
Familien bør gå videre om natten
og forlate stedet mens de kan.
Hyenenes uhyggelige rop gjør dem nervøse.
Familien kan ikke ta sjanser.
Hyener er kjent som åtseletere,
men hadde tatt en liten kalv om de fikk muligheten.
Gaia og Shani holder hyenene unna Jomo og de andre ungene.
Gaia er redd hun har gjort en alvorlig feil.
Hyenene spiser skrotten av en stor elefant,
for stor til at de kan ha drept den selv.
Det kan kun bety én ting.
Den ble drept av løvene, og jaktsesongen har begynt.
Shani føler at Gaia er opprørt.
Om matriarken er bekymret, spres panikken.
Løvene nærmer seg.
Jegeren har Jomo i sikte.
Shani ser løven og jager henne, så sønnen hennes får være i fred.
Shani og Jomo kan lett bli omringet.
De må komme seg vekk.
I jakten har løvene skilt Jomo fra moren hans.
Jomo må skjule seg.
Shani har gått tilbake for å beskytte Jomo.
Hun forlater aldri sønnen sin.
Trygg inntil videre.
Gaia trodde familien skulle være langt unna da morgenen kom.
Men natten var bare kaos.
Shani kommer ut fra skogen
og prøver å finne resten av flokken.
De står tett rundt en kropp...
...Gaia.
Flokken var så opptatt av å beskytte ungene
at de glemte sin eldste.
De dårlige tennene hennes gjorde henne svak av sult,
og nattens stress ble for mye for henne.
Hun lever enda... så vidt.
Men dette er hennes siste øyeblikk, og familien vet det.
De siste 20 årene har hun vært klippen deres,
og gitt dem vennskap og lederskap.
Med snabelen på søsteren munn
kjenner Shani at hun tar sitt siste åndedrag.
De kan ikke hjelpe henne nå.
Jomo ser på Gaia en siste gang.
At en matriark dør, er en stor hendelse i hans unge liv.
Det livgivende vannet øker farten mens de reiser mot deltaet.
Shani prøver å føre familien sin dit også.
Nå som Gaia er borte, har hun ansvaret for at de er trygge.
Dette er nytt for henne... på alle måter.
De yngre hunnene går til hverandre for å betrygges.
De har aldri opplevd en tid uten Gaia som leder.
De vet at Shani er den innlysende etterfølgeren.
Men har hun det som skal til?
Kun tiden vil vise om de har funnet sin nye matriark.
En uke senere avbrytes reisen deres av en flott hendelse.
En ny kalv ønskes velkommen til verden,
etter en drektighet på nesten to år,
og familien er kjempebegeistret.
De første dagene i livet er viktige,
og alle vil hjelpe til.
Han kommer til å være ustø på beina en stund.
Enda et nytt ansvar for Shani.
Elefanter blir vanligvis født i regntiden,
når mødre kan lage mer melk og det er kjøligere,
så denne lille kalven vil trenge ekstra hjelp.
Shani ønsker en ny lekekamerat til Jomo velkommen.
Jomo er mindre begeistret.
Han har vært familiens yngste så lenge han kan huske.
Men småttisen ser ut til å trenge litt hjelp.
Ja, han kommer absolutt til å sinke dem.
Shani rydder vei for kalven mens den finner fotfeste.
Den lilles mor er uerfaren,
så sjansene til å overleve er små uten Shanis hjelp.
Nå er det Shani, ikke Gaia, familien må gå til for veiledning.
Valgene hun tar fra nå av
får store konsekvenser for hele flokken.
Hun ser tilbake på alt
hun lærte av Gaia i hennes rike liv.
Shani må finne sin egen vei tilbake til deltaet.
Først må hun få den nye moren
til stedet Gaia tok henne med etter hun fødte,
et sted der saltet siver opp av bakken.
Elefanter går hit for å drikke og erstatte mineraler
før de går ut i ørkenen.
Shani lar den nybakte moren gå først
så hun kan få igjen væsken hun mistet under fødselen.
For moren er dette viktig.
Men hele flokken trenger mineralene før de kan dra videre.
Se hvem som har sneket seg fremst i køen...
Jomo!
Han må lære å følge reglene.
Støttenner er nyttige når man prøver å grave dypt etter saltet.
Jomo har ikke støttenner, så det er litt vanskelig.
Og hans unge lærling hjelper ikke.
Enda en flokk nærmer seg og vil ha tilgang til gruven.
Shani er på fremmed område nå, adskilt fra sitt sosiale nettverk.
Hun vurderer dem.
Det er en diger gruppe, mer enn stor nok til å drive dem vekk.
Shani må bestemme seg for om hun skal beskytte området deres eller gi seg.
Av og til kidnapper rivaliserende flokker kalver for å vise dominans...
...og Shanis familie har en sårbar nyfødt å passe på.
Den rivaliserende matriarken ser på kalven.
Shani gjør seg klar til prøven.
Hun lar seg ikke skremme.
Hun vil beskyte kalven som om den var hennes egen.
Rivalene gir seg. De var mange,
men manglet Shanis vilje til å beskytte familien.
Kalven er trygg inntil videre.
Shani bestemmer seg for at det er på tide å dra hjem.
Det blir ikke lett, men en stor premie venter.
Vannet fra Angola kommer til Okavango nå.
Ørkensanden som har vært knusktørr og ufruktbar
i et halvt år, er ikke like livløs som den virker.
Noen skapninger har ventet under jorden på dette øyeblikket.
Og andre har ventet på dem.
Det første elvevannet er fullt av små fisk
som jakter på insekter og edderkopper som det nye vannet fanger.
Mallene er like bak og presser seg inn i deltaets mange kanaler,
sammen med tusenvis av andre elvepionerer.
Paradis fra støvet.
Nok en gang forvandler deltaet seg.
Ute i ørkenen er ikke Shani og familien langt unna nå,
men de kjemper mot tørr motvind og har ikke fått vann på to dager.
Det krever sitt av hele flokken.
Jomo er mer motstandsdyktig enn da han begynte reisen.
Men den lille kalven har problemer.
Flokken er mer sammensveiset enn noensinne.
Han blir ikke etterlatt.
Familiens styrke har fått dem så langt.
De skal komme seg til deltaet sammen, eller ikke i det hele tatt.
Ta den tiden du trenger, småen.
Deltaets hvite sand er nå under føttene hans.
De er så nær!
Dyr strømmer tilbake til Okavango fra hele Kalahari.
Reisens vilt og vann møtes, og deltaets hjerte slår igjen.
Kun én gruppe reisende mangler.
Shani har klart det! De er hjemme.
Hun fikk alle tilbake...
...selv den lille.
Den storslagne reisen ble begynt av Gaia,
men det er Shani som skal videreføre generasjonenes visdom.
Kalven som ble født på reisen, smaker på deltaets vann for første gang.
Han har Jomo til å presentere ham for lokalbefolkningen... på sin egen måte.
Men etter alle prøvene og opplevelsene dette året
blir nok Jomo en flott storebror
som gir videre alt han har lært om å være med i flokken.
Etter støvet og farene på deres utrolige tur
må dette være himmelen.
Etter en usikker start
godtar familien nå Shani fullt og helt som sin nye matriark.
Hun er ikke den samme som Gaia.
Elefanter er individer.
Shani kommer til å ha sin egen lederstil.
Og hun har begynt bra.
Om noen måneder er disse frodige våtmarkene borte.
Og familien må forlate deltaet
og dra ut igjen, gjennom Afrikas store villmark,
som utallige generasjoner med Kalahari-elefanter har gjort før dem.
Dette er de siste elefantene på jorden som fortsatt har frihet til å vandre.
Måtte disse uforglemmelige reisene fortsette i mange generasjoner fremover.
Og der er ungen. Sett på maken.
Ingenting er som lyden av løver
12 meter fra bilen når du ikke har dører
til å få litt tiss til å komme ut.
Hunn, salt, tre timer gammel.
Nei, ikke smak.
Jeg kan ikke gjøre det mot deg.
Jeg tok på den med denne fingeren og slikket på den andre.
Like over kameraet.
De pleier å være mer nervøse i slike flokker,
for det er jo løver her,
og løver prøver seg på de små.
- Løver? - Ja.
- Du sa ikke noe om løver. - Klart det er løver her.
Norske tekster: Heidi Rabbevåg