Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nemáte dneska vystoupení?
Ano.
Na přistání je teď moc velký provoz.
- Co mám dělat? - Nic.
Můžete mě vyhodit někde tady.
Díky!
Díky moc!
Panebože.
Je to významný okamžik.
To je úžasný pocit. Jak někdo mohl dokázat...
to, co vy.
Co všechno jste museli překonat...
abyste si mohli vyrazit.
Překonali jste...
přirozené nástrahy života.
Problémoví lidi, domlouvání, plánování.
Otravní přátelé, vedle nichž teď sedíte...
a s kterými jste se z nějakého důvodu museli složitě dohadovat
a řešit, kdo půjde, v kolik hodin a jak se sem dostanete.
„Já se pro tebe stavím.“ „Ne, já pro tebe.“
„Je to po cestě.“ „Na opačné straně.“ „Mé auto.“ „Tvoje.“
„Jedním autem.“ „Dvěma.“
„Najíme se? Jedl jsi? Já ne.“
„Nechceš? Umírám hlady.“ „Jsem plná.“
„Celý den cucám bonbóny. Potřebuju něco pořádnýho.“
„A co lístky? Kdo má lístky? Ty máš lístky?“
Kolikrát jste to slovo slyšeli? „Nezapomeň lístky.“
„Máš ty lístky?“ „Jo, mám je!“
„A jejich lístky máš?“ „Nemám. Ať si je koupí sami.
Ještě mi dluží za minule.“
Proč jsou přátelé tak otravní?
Jsou to lidi, se kterými jste se rozhodli stýkat.
Nedává to smysl.
Okamžitě byste se jich zbavili...
kdyby nebyl ještě větší opruz
hledat nové lidi a dozvídat se o jejich otravných problémech,
které se nesnaží řešit.
Měnit jména a čísla v telefonu,
mazat staré kontakty.
„No nic, už to s těma idiotama doklepu.“
„Byly by to ty stejné jídla, svátky a filmy. Je jedno s kým.“
„Hlavně si vyrazit.“ Tohle je ono.
Lidi říkají, že si někam vyrazí.
„Někam si vyrazíme. Nikdy nikam nechodíme.“
No...
tak teď jste tu.
Dobré na tom je, že venku nemusíte být dlouho.
Stačí počkat na ten další pocit. Taky ho dostanete.
Pocit, že se musíte vrátit.
Potom, co jste se pracně dokopali tam, kde teď jste...
máte před sebou ještě druhou půlku té noční můry.
Ať se v životě ocitnete kdekoli, jednou odtamtud budete muset vypadnout.
Jste v práci, chcete domů.
Jste doma. „Celý týden pracuju. Musím jít ven.“
Jste venku, je pozdě. „Musím domů.“
„Musím vstávat.“ „Musím na letiště.“
„Kdy nám to letí?“ Letadlo odstartuje.
„Kdy přistáváme?“ Přistanete.
„Kdy otevřou, ať můžeme ven?“
Nikdo nikde nechce být.
Nikomu se nic nelíbí.
Jsme nevrlí a podráždění
a řešíme to neustálým přesouváním z místa na místo.
A tak…
vymýšlíme třeba to, co děláme teď.
Tohle je připravená, přeceňovaná, zbytečná výjimečná událost.
Je to tak.
Dělalo na tom spoustu lidí, kteří tvrdě dřeli...
abychom chvilku mohli zabíjet čas.
Proto tu jsem. Já jsem taky neměl co dělat.
Vám to můžu říct. Znáte mě.
Vždyť my se známe, na jisté úrovni,
byť elektronické.
Známe se už spoustu let.
Jdeme spolu životem. Krása.
Víte, co jsem udělal. Co jsem vytvořil. Jak žiju.
Moc dobře víte...
že bych teď mohl být kdekoli jinde na světě.
A teď pravdu. Být mnou...
byli byste tady nahoře a chrlili další představení?
Možná ano.
Možná taky ne.
Nicméně jsem rád, že tu jsem.
Je to paráda.
Tohle je možná to nejlepší místo na světě,
přímo tady a teď. Možná.
Milujeme tě!
Díky, zlato. Já vás taky.
Tohle je můj oblíbený druh intimního vztahu.
Já tě miluju, ty mě taky, a nikdy se nesetkáme.
My si totiž namlouváme, že náš život za něco stojí.
Jako teď. Zítra budete říkat:
„Mám bezva život. Viděla jsem na Broadwayi komika,
co kdysi býval v televizi.“
Ale váš život stojí za prd.
Vím to, protože to tak má každý.
Váš život stojí za prd. Můj taky.
Možná akorát ne tak moc.
Ale v rámci té nesmírné nanicovatosti lidského života...
stojí každý život za prd. V pořádku.
Hlavně si to nevyčítejte.
Největší lekce života: „na prd“ a „skvělý“ jsou si dost blízko.
Zas tak moc se neliší.
Tady v New Yorku už mám po krk „skvělých restaurací“.
„Jerry, včera jsme byli ve skvělé restauraci.
Skvělé. Líbila by se ti.
Byl by nadšený. No ne? Ty určitě jo.“
„Ty.“ Víte, jak na vás kamarádi ukazují?
„Ty. Že jo?
Jemu by se tam hrozně líbilo.“
„Líbilo se ti to?“ „Mně ne, ale tobě...“
Nemám rád skvělé restaurace. Nic skvělého.
Mě zajímá, co ujde. „Vaří dobře?“ „Ujde to.“
„Tak pojď, ať to máme za sebou.“
„Chcete slyšet speciální nabídku?“ „Ne. Proč není v menu?“
Nechci jídlo, které se teprv snaží dostat do týmu.
„Navíc nevím, o čem to mluvíte.“
„Orestované. Bylinková krusta.
Pokropíme to něčím, co je redukcí něčeho jiného.“
Nechte toho kropení. To se nedá vydržet!
Už toho bylo moc!
Kdybyste to neredukovali, nemuseli byste nic kropit!
Jídlo trvá dvě a půl hodiny.
Na konci už váš bolí zadek.
A navíc to ani nemá na misku cereálií a Pepsi.
Účet vždycky přinesou v těch deskách. Pohádka o účtence.
Asi takhle.
Kdysi dávno sis dal žebra. Konec pohádky.
Pak jste na ulici s přáteli.
„No... bylo to skvělý?“ Všichni říkají „skvělý“.
„Podle mě to skvělý nebylo. Co myslíš?“
„Stálo to za prd, že? Hrůza.“
Spousta skvělých míst stojí za prd!
Jdete na baseball a dáte si hotdog.
Hotdog je studený.
Houska není opečená.
Prodavač je vězeň v pracovním programu.
A ten hotdog vám vždycky hrozně chutná.
Stojí za prd? Ano.
Je skvělý? Ano.
Takhle úzce spolu souvisí!
„Na prd“ a „skvělý“ jsou jediná dvě hodnocení, která lidi dávají.
„Zajdem na ten film. Prý je skvělý.“
„Ne, prý stojí za prd.“
„Jak to? Má být skvělý.“
„Začátek je skvělý a zbytek stojí za prd.“
„To je na prd.“ „Jo. Mohlo to být skvělý.“
„Na prd“ a „skvělý“ je jedno a totéž.
Jdete po ulici, lížete zmrzlinu,
zmrzlina sjede z kornoutu a spadne na zem. To je na prd.
Co vy na to? „Skvělý.“
Jídlo je dobré téma. Můžeme pokračovat.
Nedávno jsme byli ve Vegas.
„Jerry, vyzkoušej ten bufet.
Mají tam bufet.
No tak. U bufetu si můžeš dát, co chceš.“
Jaký je smysl bufetu?
„No, je to špatný.
Čím to ještě zhoršit?
Co kdybychom lidem, kteří už tak mají problémy s přejídáním...
dopřáli nějaké nezřízené žrací orgie ve stylu Caliguly?
Místo vchodu bude skluzavka s čokoládovým sirupem.“
Bufet je jako jít se psem do zverimexu a nechat ho nakupovat.
Na parkovišti mu předáte peněženku.
„Víš co, běž si vybrat tolik psího žrádla,
kolik uznáš za vhodný.
Použij svůj psí úsudek.
Já počkám v autě.
Nech stažený okýnko, ať můžu dýchat.“
Lidi se neudrží, když je nikdo nehlídá.
Nikdo v restauraci neřekne: „Dám si parfait,
žebra, masový koláč, krabí nohy, sušenky a omeletu.“
Jako by si na těch talířích sestavovali poslední jídlo před trestem smrti.
Je to dokonalý funkční model všech jejich citových a osobních problémů.
Chodí po místnosti. Ukazují talíř.
„A tohle řeším já.“
Je to salát s kopečkem zmrzliny.
Mám nějaké problémy, které se tady u bufetu snažím vyřešit.
Začnou obtěžovat cizí lidi. „Odkud to máte? To jsem nikde neviděl.
Co to je? Karamelizované kuřecí stehno?
To chci, dejte to sem. Vy víte, kde jsou, tak si přidáte. No tak!“
Pojďme...
Prosím.
Držte se prosím skupiny.
Uvidíme ještě spoustu exponátů. Neloudejte se.
Když jsem byl malý...
nejvýznamnější událost týkající se jídla byl vynález Pop-Tarts.
Můj mozek ty sušenky vůbec nepobral.
Nedokázali jsme to pochopit!
Bylo to moc pokrokové!
Viděli jsme to v obchodě. Bylo to jako UFO.
My jsme se jako šimpanzi hrabali v hlíně a hráli si s klacky.
Vrčeli jsme a dělali posunky. „Jsou tu Pop-Tarts.“
Vzpomeňte si na 60. léta.
Měli jsme jen toast!
A pomerančový džus, zmražený před desítkami let.
Museli jste si ho useknout!
Když jste se chtěli napít, museli jste napřed spáchat vraždu.
A pšeničné polštářky.
Jako byste v puse měli štípačku.
Po snídani jste si museli vzít dva dny volna, než se vám zahojila pusa.
Máma dělávala pšeničnou kaši.
„Mami, u tohohle pokrmu je rozhodující množství vody.
Děláš ji moc hustou!
Nemůžu ani pohnout svou dětskou lžičkou!
Je mi sedm. Mám pocit, že vesluju na otrokářské lodi.
To měla být snídaně?“
A v té době temna a beznaděje...
se objevily Pop-Tarts od Kellogg’s z Battle Creeku v Michiganu.
Fanoušci cereálií vědí, že tam firma Kellogg’s má ústředí.
Chtěl bych to město navštívit.
Je to totiž cereální Silicon Valley...
plné odborníků na snídaně,
kteří vymýšlejí ovocné obdélníky s polevou ve tvaru krabice, ve které se prodávají.
A se stejnou výživovou hodnotou, jako má ta krabice.
To bylo to nejtěžší.
Nevím, jak dlouho to vymýšleli,
ale určitě je z laboratoře vynesli jak Mojžíš desky s přikázáními.
„Pop-Tarts jsou tu!
V balení po dvou!
Pro dva otvory v topinkovači!
Uvidíme, jestli to poděláte.
Proč dva? Jeden nestačí. Tři je moc.
A nezkazí se, protože nikdy nebyly čerstvé.“
Co je ještě otravné, kromě úplně všeho?
Co třeba diktatura elektroniky, která tu vládne?
Krčíte se strachy o telefon.
„Kde mám telefon? Nemůžu ho najít.
Tady je. Mám ho. Telefon mám tady.
Přesunul jsem ho z téhle kapsy do téhle kapsy.
Chvilku jsem nevěděl, kde je.
Dobrý. To bylo o fous.“
Jste tak zhypnofonizovaní, že když někomu půjčíte telefon
a chcete mu něco ukázat, za dvě vteřiny řeknete:
„Dobře, vrať mi ho. Dej to sem.
Už jsi to viděl. To stačí, vrať mi ho.
Jsem teď úplně mimo!“
Když se telefon vybije...
máte pocit, že vám došla energie.
Když mám baterku na pěti procentech, začnu být unavený.
Nemůžu ani chodit.
„Nečekejte na mě. Musím jít nabíjet.“
Někdo volá.
„Poslyš, nevím, kolik mi zbývá času.
Kéž bych mohl vzít zpět ty věci, co jsem řekl.
Jestli teď chcípnu, řekni všem, že se jim ozvu zítra.“
„Musím být v kontaktu s lidmi, Jerry. Proto je mobil tak důležitý.
Lidi jsou hrozně důležití.“
Jo? Mně se nezdá.
Vždyť seznam kontaktů procházíte jako teplý francouzský král.
„Kdo mě dnes potěší?
Nad kým se smiluju?
Koho mám smazat?“
Nikdy se od mobilu nevzdalujeme.
Je to naše součást.
Kdo bez mobilu vůbec jste?
Jak se dostanete k informacím?
Musíte si to pamatovat.
Jak si poradíte bez fotek? Budete to, co jste viděli, snad popisovat?
To není nic pro nás.
S někým, kdo nemá mobil, se nechceme bavit.
Má to být „jáfoun“, ne „ájfoun“. Napůl já, napůl telefon.
To je kompletní člověk.
Už ani nevím, proč lidi existují.
Nejspíš proto, že mobily potřebují kapsy, ve kterých se nechají nosit.
Aplikaci Uber nemám pro svou potřebu.
Došlo mi, že ji v mobilu mám proto,
abych ho musel brát s sebou. Mobil mě využívá k přepravě.
Kdo je Uber v tomhle prostitučním kolečku?
Já jsem ta nula, co telefon přenáší.
Auta jsou děvky, co v noci nabírají cizí lidi.
A telefon je velkej pasák.
Říká řidičům: „Vyzvedneš toho a toho. O prachy se postarám.“
Už ho vůbec jako telefon nepoužíváme.
Nikdo nikomu netelefonuje.
Dostali jsme na vybranou mezi mluvením a psaním,
a tím mluvení skončilo.
Mluvení je zastaralé. Překonané.
Popravdě si tady občas připadám jako kovář.
Pošlu vám to ve zprávě a můžeme odsud vypadnout.
Radši se budu dívat na krásný čistý displej než na člověka.
Není vám to nepříjemné? Samé tváře.
„Řeknu ti, co bys měl udělat.“
Ty jejich rty a zuby a dásně...
Neoholený flek, drobek, nějaký sajrajt...
Zbytek od oběda za zuby.
„Pošli mi to mailem, já už nemůžu.
Tvůj obličej je ta nejhorší zpráva za celý den.“
Chceme psát, jenom psát!
Slovo textovka je super. „Textovka!“ Baví mě ho říkat.
Je výstižné a má to pronikavé „x“.
„Pošli mi textovku!“
„Nevím, kde to je.
Neříkej mi to. Pošli mi textovku!“
Víte, kdy se začaly posílat?
Nemůžete si to vybavit.
Já taky ne.
Vím, že teď to jde.
Vím, že předtím to nešlo.
Ale nevzpomenu si, kde se textovky vzaly.
Někdo nám řekl, že to zavedou?
Bylo to někde oznámeno?
Určitě na to nebyla žádná reklama.
„Chcete lidský kontakt, ale máte lidí plné zuby?
Zkuste textovky.
Potřebujete někomu něco říct, ale nechcete slyšet jeho debilní hlas?
Textovky jsou to pravé.“
Jsou rychlé a efektivní.
Ale zřejmě ne dost.
Místo „OK“ mi spousta lidí píše jen „K“.
Vynechají „O“.
Jaký mikrozlomek vteřiny jste ušetřili?
To má být efektivní? Kolik to dá?
Dvě minuty navíc na konci dne,
abyste mohli na YouTube sledovat padající skateboardisty?
Někdo mi napsal „ď“ místo „děkuju“.
Nejradši bych na zem svalil tebe.
Takhle se neděkuje.
Nemůžeme se dočkat zprávy,
tak sledujeme ty tři tečky a víme, že to přijde.
„Tahle bude dobrá. Počkej, až to uvidíš.
Nebudeš věřit, co ti ten člověk chce říct.
Zatím ti to neukážu.
Ještě na tom tady v textovém stroji pracujeme, ale bude to pecka.“
Stroj jede na plné obrátky.
Někdy vidíme tečky, a žádná zpráva nepřijde.
Co se stalo?
Chci vědět, co to bylo.
Jako kdyby za váma někdo přišel…
„To je jedno.“
Telefony jsou čím dál chytřejší.
A proč my ne?
Proč mi záznamník pořád říká, ať čekám na pípnutí?
Jsme v 21. století, sakra.
Myslím, že o tom pípnutí všichni víme.
Vědí o něm i masajské kmeny na afrických pláních.
Čekají, dokud neuslyší...
Proč mám pořád na záznamníku uvádět své jméno a číslo?
Potřebuje ty pokyny někdo?
Dostávají snad lidi vzkazy „Tady je nějaká žena. Sbohem.“?
Nebo: „Je mrtvej, ozvi se.“ „Kdo to byl?“
A co ten foťák v telefonu?
Říkám si, jestli se před zavedením takové věci řeší:
„A je to určitě dobrý nápad?
Nepovede tahle jedna funkce k tolika fotkám,
videím, příspěvkům a komentářům,
že to vsákne veškerou energii lidstva
jako louži chcanků u silnice?
To by tahle jedna věc nemohla způsobit, že ne?“
„Ne.
A taky si nemyslím, že každá večeře skončí zvoláním:
‚Pojďte, uděláme si fotku.
No tak.
Musíme přece mít fotku.‘“
„Byla to nuda. Nechci na to vzpomínat.“
Hlavně to musí fotit ten největší technický antitalent široko daleko.
Někdo starý, nervózní, nemotorný, zmatený nebo blbý.
Kdo nic neudrží, nevidí, neumí mířit ani mačkat.
Jakmile mu předáte telefon,
přepne se z režimu foťáku a on to neumí vrátit.
„Já nevím. Umíte s tím... já...
Nevíte někdo, jak to...“
Bude to fotit on, abychom tu mohli stát s falešným úsměvem
a v objetí s někým, koho bychom se jinak v životě nedotkli.
Jsme na fotkách závislí.
Nejde to zastavit. Chtěl bych se vrátit k véčku.
Vídám to v televizi. Ty mobily pro staré lidi
s tlačítky jako dlaždice.
Znáte tu reklamu?
Mají dvě tlačítka: syn nebo dcera a záchranka.
Nic víc.
Na čísla zapomeňte. Nepotřebujete je.
Neměli bychom aktualizovat nějaké pojmy, třeba „elektronická pošta“?
Co tam to slovo „pošta“ dělá?
Podobá se to snad čemukoliv z toho, co předvádí klasická pošta?
Jedna využívá vysokorychlostní digitální síť.
Druhá je omámená a zmatená.
Jako takový skautský oddíl.
Potácí se po ulicích v trapných šortkách
a bundách s bezvýznamnými nášivkami a odznaky.
Jedou rychlostí chůze po šestimetrových úsecích v divném autě.
Každého tři a půl roku projdou emocionální a finanční krizí,
protože jejich obchodní model z roku 1630 už nefunguje.
„Jak to doženeme?“
Nechápu, jak je možné, že informační systém v 21. století
založený na olizování, chození...
a nepředvídatelných cenách
není schopný konkurence.
Vždycky do televize vyšlou ředitele, aby ty problémy vysvětlil.
Je vyděšený, má kruhy pod očima, je neoholený, pracuje nonstop.
„Už to dlouho nevydržíme.
Vypadá to, že známky budeme muset zdražit o další cent!“
A my všichni: „Klid, chlape. Stejně nevíme, kolik známka stojí.
Čtyřicet osm, 53, 61. Nebo třeba dolar, to zvládnete.
Jestli vám nakonec zbydou peníze, nakupte kalhoty a pořádný auta.“
Já bych poště řekl...
„Jestli nám fakt chcete pomoct,
otvírejte dopisy,
přečtěte si je a přepište nám je do e-mailu!
Dáme vám cent za každý mail...
protože to je ve vašem světě zřejmě hromada peněz.“
Ale všichni jsme lidi.
Lidi.
Člověk je společenský tvor, jak vidíme.
Máme tendenci se scházet,
spojovat a sdružovat.
Žijeme tady v New Yorku.
A nedává to smysl.
Když z New Yorku letíte letadlem a podíváte se dolů na město,
co vidíte okolo?
Je tam jen krásná rozlehlá zvlněná krajina.
Nikdo tam není!
„Pojďme se tu pořádně mačkat!“
Je to nepříjemné, hlava na hlavě, provoz, zácpy!
To máme rádi!
Lidi jsou rádi pospolu,
aby mohli líp soudit a kritizovat.
Povahy a chování ostatních lidí.
Rádi vyjadřujeme své myšlenky, komentáře, názory.
Někdy nám názory dojdou.
Tak si je vymyslíme.
„Pro mě za mě.“
To se dneska často říká.
Určitě už vám to dneska nějaký idiot řekl.
Není dne, kdy by někdo neřekl:
„No jo, pro mě za mě.“
Proč vůbec existujete?
Říkáte prázdná slova, která naplňují místnost bezvýznamnými zvuky.
Ať mi radši někdo foukne do obličeje,
než aby mi zase řekl „pro mě za mě“.
Prostě za mnou přijďte...
Má to stejnou informační hodnotu!
Lidi takhle rádi mluví.
Když v jedné větě zopakujete slovo, působíte mnohem sebejistěji.
Byznys je byznys.
Pravidla jsou pravidla.
Dohoda je dohoda.
„Až tam budeme, musíme vědět kdo je kdo, co je co...
a pak ať se pro mě za mě stane, co se stane.“
Taky říkáme věci pro lepší pocit.
„Aspoň umřel při něčem, co dělal rád.“
Jo, jasně.
Ale teď už to dělat nemůže.
A taky nevím, jestli by to měl tak rád...
i po tom velmi nepříjemném závěru.
Chtěl bych umřít při něčem, co nenávidím, třeba při čištění kadibudek.
Chytnu se za srdce, odhodím štětku, složím se a:
„Paráda. Aspoň to mám z krku.“
A když má člověk příležitost
tuhle venkovní přenosnou plastovou toaletu použít,
je to tam úplně jiné než cokoliv, kde jste kdy byli.
A až vylezete, taky budete jiní.
Otřesení, jako válečný veterán nebo pracovník traumatologického centra.
„Není ti nic?“ „Ne, v pohodě.
Čas to spraví. Budu v pořádku.
Půjdu se projít.
Musím přemýšlet... o životě.
Neubírá se tím směrem, kterým bych chtěl.“
Mimochodem, nikdy si neberte někoho, kdo z těch záchodů vyleze
a řekne: „Není to tak zlý.“
Takového člověka si neberte.
Máte spoustu skvělých vlastností. Nakonec někoho potkáte.
Nesmíte se spokojit s individuem tohohle kalibru.
Použití kadibudky je jednoduché.
Vždycky mi přijde, že odpor dveří
je trochu menší, než jsem čekal.
Otvírají se tak snadno a přívětivě.
„Pojď dál. Něco tu pro tebe máme.“
Můžete si tady ulevit výměnou za představu,
která vás nenechá v klidu spát ani jednu noc, rok a půl.
Protože váš trápí PTSD.
Přenosných toalet samozavírací dveře.
Nevím, jak tomu můžou říkat toaleta.
Žádná tam ne...
Kadíte do díry v krabici.
Jako zvíře!
Takhle žijou hyeny!
Máte chuť udělat to, co dělá váš pes.
Znáte ten pohyb?
Tohle chcete udělat, když vylezete ven.
„Proč to děláš?“
„Snažím se těch posledních pár minut dostat z hlavy.“
Jste skvělé publikum. Baví mě to.
Díky, že jste přišli.
- Jerry! - Kámo.
Dobře.
Krásně se tu spolu bavíme, ale teď přejdeme na jiné téma.
Tohle byly věci, které vidím venku.
Teď vás vezmu do Jerryho malého světa.
Abyste si mohli udělat představu, co se děje v mém osobním životě.
Nejdřív základní čísla. Čísla má rád každý.
Je mi 65.
Omlouvám se za ten šok, který to číslo může vyvolat.
Jsem 19 let ženatý.
Mám tři děti.
Dcera je nejstarší, pak mám dva kluky.
Tenhle věk si fakt užívám.
Zatím je to ta nejlepší dekáda života.
Když vám je přes 60 a lidi po vás něco chtějí,
prostě řeknete ne.
Bez udání důvodu, bez výmluv, bez vysvětlení.
Už aby mi bylo 70. To už ani neodpovím.
Já to viděl. V 70 už se jenom mává.
„Nešel bys na ten bleší trh?“
Ten věk se mi prostě líbí.
Je to uklidňující.
Nechci růst, měnit se, nechci se v ničem zlepšovat.
Nechci rozšiřovat okruh svých zájmů,
seznamovat se ani se dozvídat něco, co ještě nevím.
V restauracích už nelžu.
„V pořádku?“ „Nelíbí se mi tu.“
„Budete platit?“ „Ne. Budu vás žalovat. To je nehorázné.“
Nerad se otáčím. Když jdu takhle po ulici...
„Jerry, to musíš vidět.“
Tenhle pohyb už nechci dělat.
Prostě nechci.
„To musíš vidět.“
„Nesouhlasím.“
Nepřipadám si starý ani unavený.
Jen jsem toho už hodně viděl.
Podívám se cestou zpátky, až to bude přede mnou.
Nebo to neuvidím. Vygooglím si to.
Nebo si řeknu, že už jsem určitě někdy viděl něco podobného.
Lidi si píšou, co chtějí stihnout.
Já to vyřešil přepsáním slova „stihnout“ na „minout“.
Chtěl jsem vám říct, že to jde.
Můžete si buď odškrtávat zážitky,
nebo změnit půlku slova v nadpise a jít koukat na baseball.
Oženil jsem se až ve 45. Měl jsem nějaké problémy.
Ty problémy jsem si docela užíval.
Předtím jsem měl ženaté přátele. K nim jsem nechodil.
Jejich život mi připadal trapný a depresivní.
A teď zase já nemám svobodné přátele.
Jejich život mi připadá nesmyslný a triviální.
V obou případech jsem měl pravdu.
Ať už jste na kterékoli straně, nechápete, co dělají ostatní.
S nezadanými se nemám o čem bavit, když nemají ženu.
„Máš přítelkyni? To je fotbálek, kamaráde.
To je paintballová bitva, zatímco já bojuju v Afghánistánu.
Ženatí chlapi hrajou se zásobníky plnými ostrých nábojů.
Tohle není cvičení.
Svobodnej chlap jezdí na kolotoči a fouká do větrníku.
Já jedu po polňačce s náklaďákem plným výbušnin.
Jestli si někdo z vás říká:
„Jerry, co když chci být taky ženatý? Co k tomu potřebuju?“
Povím ti to. Potřebuješ odpovědi, kámo.
Ta ženská bude chtít odpovědi.
Ženské mají spoustu otázek.
Jejich mozek je výkonný,
aktivní a neustále v pohotovosti.
Vy spíte. Ona dělá průzkum.
Ženský mozek pořád pracuje.
Ženský mozek je jeden z nejvýkonnějších orgánů v celém biologickém vesmíru.
Holky, do toho.
Je to tak.
Ženský mozek dokáže cokoliv.
Vyřeší všechny problémy světa
a života.
A potom se pustí do zkoumání hypotéz.
Teoretických situací...
které mohou, ale nemusí nastat.
Žena potřebuje vědět, jak byste mohl zareagovat.
„Kdybys předstíral svou smrt a já to zjistila,
co bys na to řekl?“
„O čem to mluvíme?“
„Zdálo se mi o tom, tak to nepopírej.“
V manželství jste pod palbou otázek jako v soutěži.
Pořídil jsem si pultík a postavil ho do obýváku.
Ráno se probudím, postavím se za něj,
snažím se zodpovědět všechny otázky a přežít další den.
Mám i to tlačítko.
„Prosil bych filmy, co jsme spolu asi viděli, za 200.“
Moje žena je samozřejmě vítěz z minulého týdne.
„Vezmu si rozbor desetiminutového nočního rozhovoru z doby před osmi lety.
A chtěla bych na to vsadit všechno.
Jdu si pro výhru.“
Manžel samozřejmě nic neví.
„Je mi líto. Nevyhrál jste víkendový balíček sexu.
Ani dovolené sledování zápasu v televizi.
Děkuji za účast.
Posloucháte mě vůbec?
A cestou ven ze studia nezapomeňte vzít ten obří pytel odpadků.“
Jednou z věcí, které jsem se dozvěděl až po svatbě, bylo,
že se každý den manželského života bude řešit tón mého hlasu.
Za svobodna jsem netušil,
jak často něco říkám nesprávným tónem.
Čekal jsem manželství. Zjevně je to muzikál.
Chodím doma s tou kulatou ladicí věcí jak sbormistr.
Co takhle?
Přihořívá?
„Jde o ten tón.“ „Tón?“ „Ano.“
„Co je s mým tónem?“ „Mně se nelíbí.“
„A co mám dělat?“ „Změnit ho!“
Znáte to?
A ženy mají vždycky pravdu.
V průběhu vztahu se tón mužského hlasu mění.
Na začátku, když si muž ženu namlouvá,
ve fázi dvoření nebo flirtování,
mluvíme o dvě oktávy výš.
Zvyšujeme hlas o dvě oktávy.
Na začátku mluvíme takhle.
„Čína nebo italská kuchyně zní skvěle.
Možná pojedeme autem nebo se projdeme.“
Můj skutečný hlas, který teď používám,
když k vám mluvím,
u nás doma není vítán.
Proto jsem tady a mluvím s vámi.
Myslíte, že takhle mluvím...
u nás doma? Takhle sebejistě?
S tím náznakem drzosti v hlase? Myslíte, že tak doma mluvím?
Nemluvím.
Kdybych vešel do vlastního domu,
za který jsem zaplatil... To je jedno, jenom jsem to chtěl zmínit.
Kdybych takhle řekl...
Kdybych řekl...
„Musím se najíst!“
Kdybych to takhle řekl... chlap by odpověděl:
„Dej si, co chceš. Mně je jedno, co jíš.“
Zato žena vám řekne: „Proč na mě křičíš?“
„Já nekřičím!
Jenom mám hlad!“
A pak vypukne hádka a vy se ocitnete na kajaku v peřejích.
Na hlavě plastovou helmu. Potápíte se. Vynořujete se.
Hlavně pádlujte.
V tu chvíli změní tón žena. Ano, žen se to týká taky.
Každá žena při hádce s mužem v určitém okamžiku
začne imitovat jeho hlas.
Díky tomu jejich úžasnému systému organizace
se všechny ženy dopracovaly ke stejnému výrazu.
„Vždycky říkáš: ‚Tohle já dělat nemůžu.
Neříkal jsem, že to udělám.‘
Řekls: ‚Možná půjdu. Určitě.‘
‚Asi bych se tam necítil dobře.‘
‚Aha, my jdeme s tvými kamarády.‘
To nejsou jen mí kamarádi. Pak říkáš: ‚Asi nebudu moct...‘“
Co je to sakra za chlapa?
Kde jste ho viděly?
Takhle nikdy nikdo nemluví.
„Protože se neslyšíš. Měl by ses slyšet.
Říkáš: ‚No, já asi ne... však víš.‘“
Jako ti chlapíci z Čaroděje ze země Oz.
Zastupujeme Lízátkový cech.
Hlavní je poslouchat.
Chcete radu do manželství?
Pořádně ji poslouchejte!
Spousta žen si stěžuje, že je manžel neposlouchá.
Moje žena si nestěžuje. Možná jsem to neslyšel.
Nevím, ale...
Ale jedno vím.
Dámy, váš muž vás chce učinit šťastnými.
Pracuje na tom!
Plánuje to.
Přemýšlí o tom každou vteřinu.
Ale nedokáže to.
Nedokáže.
Neví, jak to udělat.
Někdy se nám to podaří.
Ale nevíme jak.
Nemůžeme se zeptat, co jsme udělali.
Vypadalo by to, že nevíme, co děláme.
Nemůžeme nic nedělat.
Žena: „Jak tohle můžeš dělat.“
Muž na to: „Co dělám?“
Žena se rozbrečí.
„Vždyť jsem nic neudělal!“
A žena: „No právě.“
Je to jako šachová partie.
Až na to, že šachovnice je voda...
a figurky...
jsou z kouře.
A nejste v tom sami. Na to nikdy nezapomínejte.
Společnost, kultura i technologie
vám na vaší cestě manželstvím pomáhají.
Například v autě máte
na každé straně samostatné ovládání...
dvouzónové klimatizace.
Zajímalo by mě, jestli to vymyslel někdo ženatý.
„To by se jednou mohlo hodit.
Až jednou s někým budete právně svázán do konce života
a budete ho potřebovat umlčet.“
„Je mi zima, upeču se, uvařím se.
Fouká to na mě.“
Když moje žena řekne „fouká to na mě“,
je to, jako když normální člověk řekne „medvěd jde po mně“.
Je to stav nejvyšší nouze.
Reaguju odpovídajícím způsobem.
„Zlý vánek z nepřátelského větráku útočí na mou partnerku,
která mi bez narkózy porodila tři děti.
Vytáhla by je sama, kdyby tam nikdo nebyl,
ale nepřežije závan vzduchu a minimální odchylku od požadované teploty.“
A tahle hloupá dvouzónová věc nepochybně skvěle funguje.
Molekuly vzduchu s různou teplotou
se nepromíchají.
V tom stísněném, uzavřeném prostoru auta.
Ráno třeba chodím do kavárny...
Mám rád černou kávu na levé straně šálku,
smetanu a cukr napravo.
A není to problém.
Nebo v nóbl restauraci: „Perlivou nebo neperlivou?“
A já: „Obě, do jedné sklenice, odděleně. V autě to dělám pořád.“
Viděl jsem manželskou dvojici.
Manžel v autě, manželka na chodníku.
Vyzvedával ji po práci.
On ani úplně nezastavil!
Ona otevřela dveře.
Poskakovala na jedné noze...
Snažila se zapřít o opěrku...
Do jedoucího auta dostanete jenom jednu nohu.
Dovedete si představit tu výměnu názorů...
která se v autě odehrála cestou domů.
To je manželství.
Dva lidé...
kteří se snaží zůstat spolu, aniž by řekli „nenávidím tě“.
To se říkat nesmí. Jasné?
To říkat nemůžete.
Můžete to cítit.
To je v pořádku.
Ale nesmí vám to vyklouznout z pusy.
Řekněte cokoliv jiného.
„Proč v tomhle zatraceným domě nemáme izolepu?“
„Nemáme“ je „nenávidím“ a „izolepu“ je „tě“.
Ale je to tak lepší.
Neřeknete: „Já bych tě zabil.“
Ale: „Ty jsi někdy tak vtipná.“
„Jerry, popiš nám podrobněji,
jak přesně jsi to dokázal.
Víme, žes byl 45 let obyčejný svobodný mládenec.
A najednou tenhle obrat o 180 stupňů.
Manželství, děti, rodina. Jak s tím naložit?
Jak to prožít?
Jak se rozmnožit a jak soužít,
naučit se posloužit...
a přitom se z toho nesložit?“
To je dobrá otázka.
Muž manželství nepřežije...
bez kvalitního ochranného filtračního systému
mezi mozkem a ústy.
V manželství nemůžete jen tak mluvit!
Je to risk.
Když jsem se svou ženou, kterou mám moc rád,
a něco mě napadne...
rovnou si řeknu: „No jo, tohle přece nemůžu říct.“
Mohl bych říct, že to říkal někdo jiný.
Pak by přišla ta hezká chvilka, kdy bychom se shodli,
že to musel být hrozný idiot.
Vycházíme spolu skvěle.
Takže máme tři děti.
Zrovna jsme byli na rodinné dovolené.
Jak já říkám:
„Zaplatíme, abychom se mohli hádat v hotelu.“
Nevzpomínám si na nic jiného.
Pohádáme se na kole.
„Já tě zabiju.“ „Já tě zabiju ještě víc.“
Pojďme nadávat na nedotčené bílé pláži.
Pojďme se hádat kvůli tamtěm cizím, dobře vychovaným dětem.
Ty včera určitě nebyly na balkóně
a neházely po hostech kešu z minibaru za 12 dolarů.
Nejstarší je moje dcera.
Je jí 18, právě dokončila střední a odešla na vysokou.
To je pro rodiče takový velký krok.
Děkuju.
Jsme šikovní.
Dokončila střední školu.
Spousta lidí se mě ptá,
jak se cítím, když první dítě odešlo z domu.
V pohodě.
Jsem v pořádku.
Pro mě to je, jako bych našel mládě aligátora...
dal si ho do vany a všichni by...
„Podívej. Tohle jsem našel. Mládě...
Dej mu prst, cítíš ty zoubky?
Malé zoubky, kousavé zoubečky.“
Pak uplyne nějaká doba...
„Měli bychom to rychle dostat z domu.
Tohle...
Přestává se mi to líbit.
Je to...
děsivý. Mělo by to být venku
a zabíjet a požírat jiné živočichy.
Tak to má být.“
Být táta je super. Byl jsem u porodu.
To je ta nejdramatičtější chvíle v životě.
Pokud někam vejdou dva lidi a vyjdou tři...
muselo se tam přihodit něco velkého.
Na konci života se v podstatě vracíme do té stejné místnosti,
na lůžko ve stejném prostředí.
A zase vyjde jiný počet lidí,
než kolik jich vešlo,
ale to je holt ten lidský byznys.
Musíme se zbavit zásob, pořídit nové, udržet dodavatelský řetězec v chodu.
Dostat je sem a dostat je pryč. To je úkol nemocnice.
Zabalí, uloží... a nakonec vás pošlou dál.
Místo „nemocnice“ by to mohly být „zásilkové služby“.
Příliv dětí nikdy neskončí. Jim je to jedno.
Zajímá je snad, že svět je zkažený, že máte problémy?
„Už jsme tady!
Chceme za váma!“
Jako čerstvé koblihy.
Další a další miminka.
Proč tu jsou?
Mají nás nahradit.
To je jejich mise.
Copak nevidíte, co se to děje?
Vytlačují nás.
Jejich první slova jsou „máma“ a „táta“
a „pápá“.
„Uvidíme, kdo nakonec bude v plenkách.“
To si miminka říkají.
A otec se zase snaží udržet krok.
Maminky, my chceme být tím, kým chcete, abychom byli.
Jenže to nedokážeme!
Ale chtěli bychom.
Narodí se dítě. Ta nejúžasnější věc.
U ženy se nastartují instinkty.
U muže se nenastartuje nic.
Stojí tam pořád ten samý chlap.
Děti na mě i po letech zíraly přes pokoj, jako by chtěly říct:
„Věnuje se vám někdo?
Mami, už je tu zase ten nosič. Nepotřebujeme něco?“
Základní mužský instinkt je únik.
Nejlepší způsob úniku je golf.
Absurdně složitá, zbytečná, iracionální a časově náročná hra.
Slovo „golf“ nejspíš znamená: „galantně opustit labilní famílii“.
Mí kamarádi hrají golf. A zbožňují ho.
„Jerry, to by se ti líbilo.
Je to hrozně těžká hra.“
„O tom nepochybuju.
Těžké je i strefit se na 100 metrů Tic Tacem do krabice od bot.“
Ve fantaziích otce golfisty se po návratu domů
rodina seběhne kolem něj...
a chce slyšet vzrušující historky o jeho dobrodružství.
Ve skutečnosti si nikdo ani nevšiml, že odešel a zase se vrátil.
Zatímco on osm a půl hodiny sekal do písku a plevele jako idiot
a jezdil opilý po falešném parku v klaunském vozítku.
Otec si však zachová svou hrdost.
O víkendu chodí po domě v bizarních oblečcích.
Všichni tátové se oblékají tak, jako poslední dobrý rok svého života.
Ať už chlap před svatbou nosil cokoliv,
v tu chvíli se zastavil čas...
v historii módy a on to tak doklepe až do konce.
Potkáváte táty na ulici: 2005, 1991, 1983.
Nedávno jsem vzal děti do kina.
Měli tam nové upozornění:
„Po filmu prosím posbírejte odpadky pod svým sedadlem.“
„Jasně.
Možná si vezmu svou oranžovou kombinézu a bodec.
Možná se po titulcích projdu podél dálnice.“
Já nic sbírat nebudu!
Vždyť jsem to tam sám hodil.
My všichni máme s lidmi z kina dohodu.
A ta zní: „Okrádáte nás!“
A proto když něco dojím,
rozevřu dlaň.
Pošlu to o osm řad dál.
Do té strašidelné černé díry sahat nebudu.
Nechci vyšťárat popkorn, který tam je přilepený
od Vykoupení z věznice Shawshank.
Co dělají oni pro nás?
Co? Dali jste nám držák na kelímky? To je teda luxus.
A co automatický stroj, který co pět vteřin vystřelí popkorn?
Pak by ten mrtvolný zážitek byl dokonalý.
Držák na kelímky definuje naši kulturu.
„My kelímky držet nebudeme!
Nechceme nic držet!“
Bezdotykově.
Chci kovbojský klobouk s pivem a hadičkou do pusy.
Co vyrobit vodítko s namotanou šňůrou?
Kdyby pes zatáhl, zmáčkl bych tlačítko a on by mě utahal.
Na veřejných záchodech
chci fotobuňku na záchodě, na umyvadle a u pisoáru.
Já nic dělat nebudu.
Proč nás umyvadlo nikdy nevnímá jako záchod?
Musíte kouzlit jak Copperfield, aby to fungovalo.
Kdo vymyslel záchody s tím oknem dole?
Abychom viděli ty nehybné nohy ve stažených kalhotách
a žalostné špičky bot, které sotva vykukují
zpod pásku, který tam bezmocně leží.
Kolik by to stálo, kdyby tu stěnu o těch pár cenťáků prodloužili?
Je to ta nejlevnější stěna na světě.
Je to kovová deska.
Ty desky v rozích dokonce ani nedoléhají!
Proč je nespojí?
Někdy jdete kolem a vidíte vyděšené lidské oko.
Viděli jste někdy ten záblesk bělma?
Jen panenku?
Proč to těm lidem děláme?
Nejsem kůň. Nechci být v boxu.
Když už tam jsem, co kdybych vykoukl? Koně to tak dělají.
Kolegové určitě poznají moje boty.
Tak jim můžu ukázat i obličej.
„Čau, Bobe. Jak se vede?
Jo, proto jsem musel odběhnout z té schůze.
Mám tady svou vlastní prezentaci.“
Díky, New Yorku. Jste nejlepší.
Jste skvělí!
Jsem tu díky vám. Vážím si toho.
Díky, že jste dnes večer přišli.
Snad se vám to líbilo.
Dobrou noc.
Ve vrtulníku bys udělal...
Před výskokem by ses trochu naklonil.
- Co to je? - Ty ve dveřích.
- Hej! - Co je?
Jo!
- Výborně. - Děkuju.
Překlad titulků: Kristina Himmerová