Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JERRY SEINFELD I
-Mr. Seinfeld, du har et show i kveld? -Ja, det har jeg.
Det er visst for mye trafikk til å lande nå.
-Hva gjør jeg? -Ikke noe problem.
Slipp meg ut hvor som helst.
Takk!
Tusen takk!
Herregud.
For et øyeblikk.
For en følelse. For en bragd det er å være her...
...for dere.
Det dere har gått gjennom...
Å gå ut, å måtte håndtere...
...livets naturlige utfordringer.
Vriene folk, arrangering, planlegging...
Irriterende venner, mange av dem sitter du med nå...
...og som av en eller annen grunn krevde unødvendig fram-og-tilbake-kommunikasjon.
"Hvem skal? Når drar vi? Hvordan kommer vi oss dit?"
"Henter du meg? Skal jeg hente deg?"
"Det er på veien. Det er motsatt vei. Min bil. Din bil. Én bil. To biler."
"Hva skal vi spise? Har du spist? Ikke jeg."
"Jeg er sulten. Jeg er mett."
"Jeg har småspist i hele dag, trenger noe skikkelig mat."
"Hva med billettene? Hvem har billettene? Har du billettene?"
Hvor mange ganger har du hørt ordet "billetter" i dag?
"Har du billettene? Ja, jeg har dem."
"Har du billettene deres?" "Jeg kjøpte ikke billetter til dem."
"De betalte meg aldri sist jeg kjøpte til dem."
Hvorfor er vennene dine så irriterende?
De du har valgt å tilbringe livet med.
Det gir ikke mening. Du ville dumpet dem umiddelbart...
...om det ikke var enda mer slitsomt
å finne nye folk, lære å kjenne deres irriterende vaner
som de aldri gjør noe med...
Endre navn og nummer på telefonen, slette de gamle kontaktene.
"Glem det, jeg holder heller ut med de fjolsene.
Det er de samme måltidene, feriene og filmene uansett."
"Vil bare være ute." Dette er ute.
Folk snakker om å gå ut.
"Vi burde gå ut. La oss gå ut. Vi går aldri ut. "
Vel...
Dette er "ute".
Det fine med å være ute er at du ikke trenger å være ute lenge.
Bare lenge nok til å få den følelsen som alle får:
"Jeg må komme meg hjem igjen."
Etter all innsatsen
du legger i å komme deg dit du er nå,
så er du ennå bare halvveis gjennom marerittet.
Uansett hvor du er, hvor som helst i livet,
så vil du alltid til slutt dra derfra.
Er du på jobb, vil du dra hjem.
Hjemme har du jobbet hele uka og må komme deg ut.
Du er ute, det er sent. "Jeg må hjem."
"Jeg må dra til flyplassen."
"Når skal vi på flyet?" Flyet letter.
"Når lander vi?" Flyet lander.
"Hvorfor får vi ikke gå ut?"
Ingen vil være noe sted.
Ingen liker noe som helst.
Vi er gretne, vi er irritable,
og vi håndterer det ved å stadig dra til et nytt sted.
Og så...
...gjør vi ting som dette, her og nå.
Dette er en oppdiktet, opphauset, ikke nødvendig spesial-event.
Det er det dette er.
Som veldig mange folk har jobbet hardt for å sette sammen,
sånn at vi kan slå i hjel litt tid.
Det er derfor jeg er her. Jeg hadde heller ikke noe å gjøre.
Jeg kan si det. Dere kjenner meg. Vi...
Vi kjenner hverandre på et visst nivå.
På elektronisk nivå, greit...
...men vi har kjent hverandre i mange år.
Vi går gjennom livet sammen, vakkert.
Dere vet hva jeg har gjort, hvordan jeg lever...
Dere vet med sikkerhet...
...at jeg kan være hvor som helst i verden nå.
Vær ærlig. Om dere var meg,
ville dere stått her oppe og gjort dette enda en gang?
Kanskje, og kanskje ikke.
Men jeg er glad for å være her.
Jeg elsker å være her.
Dette kan være favorittstedet mitt i hele verden,
akkurat her og nå. Det er mulig.
Vi elsker deg!
Takk, kjære. Jeg elsker dere også.
Dette er den type intime forhold jeg liker best.
Jeg elsker dere, dere elsker meg, og vi vil aldri møtes.
Vi prøver å overbevise oss selv om at livene vårt ikke suger.
Det er det dette er. I morgen sier du:
"Livet suger ikke. Jeg så en komiker fra 90-tallet på Beacon Theatre, New York."
Selv om livet ditt faktisk suger.
Det kan jeg si fordi alles liv suger.
Livene deres suger. Livet mitt suger.
Kanskje ikke like mye.
Men allikevel, i det store suget
som menneskelivet er, så suger alles liv.
Ikke vær lei for at livet ditt suger.
Livets beste lærdom er: Det er kort vei mellom "suger" og "bra".
Det er ikke store forskjellen.
Vi bor i New York. Men hører om "supre restauranter".
"Jerry, vi var på en super restaurant i går.
Den var super. Du ville elsket den. Han ville elsket den, ikke sant? Jo."
"Du!" Du vet hvordan vennene dine peker deg ut? "Du. Ikke sant?
Han ville elsket det stedet."
"Likte du det? Det var ikke noe for meg, men du..."
Jeg liker ikke supre restauranter.
Jeg foretrekker "ikke så verst." "Hvordan er maten der?" "Ikke så verst." Fint.
"Vil du høre dagens spesial?" "Hvis den er så spesiell, sett den på menyen.
Jeg vil ikke ha mat som skal prøvespille for laget."
Jeg aner ikke hva du snakker om.
"Vi skal brune den, kle den i urter, stenke den med en reduksjon av noe."
Slutt å stenke, vi orker ikke mer stenking!
Det er for mye stenking!
Om dere ikke reduserte den, ville dere ikke trengt å stenke.
Måltidet tar to og en halv time.
Rumpa verker. Det er ikke halvparten så godt som frokostblanding og en Pepsi.
Regningen kommer i den lille boka, med historien bak regningen.
Sånn går historien: "En gang i tiden fikk du en steik."
Etterpå sier du til vennene dine: "Var den så super? Alle sier den er det."
"Jeg synes ikke den var super. Hva syntes du?
Det stedet var elendig, eller hva?"
Mange supre steder suger!
Du går på baseballkamp, kjøper deg pølse.
Pølsa er kald.
Brødet er ikke ristet.
Selgeren er en tidligere innsatt ute på prøve.
Det er den beste pølsa du har spist.
Suger den? Ja.
Er den super? Ja.
Så liten forskjell er det!
"Suger" og "super" er de eneste to ordene folk bruker om ting lenger.
"La oss se filmen, den er visst super." "Jeg hørte at den suger."
"Hva? Den skal jo være super."
"Jeg hørte at begynnelsen er super, og så suger den."
"Det suger." "Ja, den kunne vært super."
"Suger" og "super" er samme ting.
Du går nedover gata med en kuleis i hånda, en av kulene faller av,
lander på gata. Det suger.
Hva sier du? "Helt supert!"
Mat er et fint tema. La oss snakke mer om det.
Vi var i Vegas for litt siden.
Og alle sier: "Jerry, du må prøve buffeten. De har buffet.
Du kan velge hva du vil fra buffeten."
Hva er tanken bak buffet?
"Det står dårlig til. Hvordan kan vi gjøre det verre?"
"Hva med å sette folk som allerede sliter med å styre matinntaket...
...i en slags overdådig Caligula-matorgie
av ubegrenset menneskelig konsum?
Inngangen kan være en sjokolade-vannsklie.
Buffet er som å ta med hunden til dyrebutikken og la den velge fritt.
Du gir ham lommeboken din og sier:
"Nå går du inn og kjøper
det du mener er riktig mengde hundemat til deg.
Bruk hundefornuften din.
Jeg venter i bilen.
La vinduet stå litt åpent så jeg får puste."
Folk klarer seg ikke så bra når det gjelder å spise uten tilsyn.
Ingen går på restaurant og sier: "En parfait,
spareribs, kjøttpai, krabbeklør, kjeks og eggehviteomelett."
Folk bygger måltider lik et siste måltid på dødscelle på tallerkenen sin.
Det er en perfekt arbeidsmodell for deres emosjonelle problemer
og personlige vansker.
De bare går rundt og viser den frem. "Dette må jeg leve med.
Det er en salat med en iskremkule.
Jeg har noen uløste problemer jeg prøver å finne ut av."
Man henvender seg til fremmede. "Unnskyld, hvor fant du det der?
Hva er det? Brunet kyllinglår?
Det må jeg ha. Få din. Du vet hvor de er, du kan skaffe mer."
La oss bare...
Vær så snill.
Hold deg til gruppen så mye du kan.
Vi skal se mange utstillinger. Prøv å holde følge.
Men da jeg var barn...
Min største opplevese med mat...
Da de oppfant Pop-Tart,
gikk hodet mitt i lufta.
Pop-Tart var noe helt ubegripelig.
Det var for avansert!
Vi så det på butikken. Det var som et romskip.
Vi var bare sjimpanser på jorda som lekte med pinner. Bare…
...gryntende og pekende. "Pop-Tart er her."
Tenk tilbake til da Pop-Tart kom, på 60-tallet.
Vi hadde ristet brød!
Vi hadde appelsinjuice, frosset årevis i forveien. Vi hakket den løs med kniv.
Det var som å drepe
for å få noen dråper væske om morgenen.
Vi hadde fullkornsputer. Det var som å spise fra en flisemaskin.
Etter frokost måtte du hvile to dager og la arrene gro før du kunne prate.
Moren min laget grøt uten oppskrift.
"Mamma, mengden vann i denne grøten er helt feil.
Du lager den for tykk!
Jeg kan ikke å bevege skjeen i bollen!
Jeg er syv, og jeg føler at jeg ror på et gresk slaveskip.
Kaller du det frokost?"
Og midt i det mørke og håpløse øyeblikket
dukket Kellogg's Pop-Tarts plutselig opp fra Michigan,
som alle frokostblandingtilhengere vet er Kellogg's' hovedkvarter
og en by jeg alltid har ønsket å besøke.
Det virker som en frokostblandingens Silicon Valley...
...med frokostblandingforskere...
...som skaper glaserte, fruktfylte rektangler
med samme form som esken de kommer i...
...og med samme næring som esken den kommer i også.
Det var det vanskelige.
Vet ikke hvor lang tid de brukte, men de må ha kommet ut
som Moses med De ti budene.
"Pop-Tart er her!
To i pakken!
To spor i en brødrister!
La oss se om du klarer dette!
Hvorfor to? Én er ikke nok, tre er for mange.
Og de blir ikke gamle, for de har aldri vært ferske."
Hva mer er irriterende i verden, bortsett fra alt?
Hva med mobil-diktaturet
du lever under, der du skjelver av frykt for mobilen?
"Hvor er telefonen min? Jeg finner ikke... Å, her er den. Jeg fant den.
Jeg flyttet den fra denne lommen til den andre.
Et øyeblikk visste jeg ikke hvor den var. Det var nære på."
Du er så hypno-fonifisert at du gir telefonen din til noen
for å vise dem noe.
Etter to sekunder sier du: "Ålreit, få den tilbake...
Du så det. Det er ikke mer å se. Få den, nå.
Jeg er helt avsondret fra verden nå."
Når batteriet blir lavt,
så føler du at hele kroppen din går tom for energi, hva?
Jeg føler meg sliten når batteriprosenten er på fem eller ti. Jeg kan knapt gå.
"Bare dra uten meg. Jeg må finne en lader."
Det ringer. "Jeg vet ikke hvor mye tid jeg har igjen!
Skulle ønske jeg kunne ta tilbake ting jeg har sagt.
Om jeg dør på gata,
fortell alle jeg kjenner at jeg ringer i morgen."
"Jeg må holde kontakten med folk, Jerry. Derfor er mobilen viktig.
Folk er viktige, vet du."
De virker ikke så viktige når du blar gjennom navnene deres på mobilen
som en homofil fransk konge.
"Hvem behager meg i dag?
Hvem skal jeg velge? Hvem skal jeg slette?"
Vi nekter å gi fra oss mobilen.
Den er en del av oss.
Hvem er du uten telefon?
Hvilken tilgang til informasjon har du?
Det du kan huske.
Hva skal du gjøre uten bildene dine? Beskrive det du så?
Det funker ikke for oss.
Vi vil ikke snakke med noen som ikke har telefon.
Derfor kalles det "iPhone". Halvt meg (I), halvt telefon.
Der har du et komplett individ.
Hva er formålet med folk i dag?
Eneste grunn til at folk eksisterer, er at telefonene trenger lommer.
Jeg trodde Uber var for å få meg selv rundt.
Nå tenker jeg at telefonen bruker Uber for å få meg til å ta den med rundt.
Hvem er egentlig Uber-en i denne store prostitusjonsringen?
Jeg er den lille kjerringa som bærer telefonen.
Bilene er horene, som plukker opp ukjente fra gata natten lang.
Og telefonen er halliken som sier til sjåførene: "Bare hent de jeg ber deg om."
Vi kaller det en "telefon", men bruker det ikke sånn. Ingen snakker i telefonen.
Når du fikk valget mellom å snakke og tekste, sluttet du å snakke.
Å snakke er utdatert.
Jeg føler meg som en smed her oppe, for å være ærlig.
Jeg kunne bare tekstet dere, så slapp vi å være her.
Hvorfor få informasjon fra et ansikt når jeg kan få det fra en skjerm?
Er du ikke ubekvem? Ansikter som sier: "Jeg skal fortelle deg hva du bør gjøre."
Leppene deres, og tennene og tannkjøttet og...
De har oversett noen skjeggstubber, smuler, guffe..
Rester etter lunsjen i tennene.
"Bare send meg en e-post, jeg klarer ikke mer av dette.
Ansiktet ditt er dagens verste nyhet."
Vi vil tekste, bare tekste!
Vi liker ordet "tekste". Det er morsomt å si, det har...
Det er kort og slagferdig, det har X-lyden...
"Tekst det! Tekst!"
"Ikke... Jeg vet ikke hvor det er!"
"Ikke si det! Tekst det til meg!"
Husker dere de første meldingene?
Nei. Dere husker ikke.
Ikke jeg heller.
Jeg vet at vi får dem nå.
Og at vi ikke gjorde det før.
Men jeg husker ikke hvordan de oppsto.
Fortalte de oss at vi fikk dem?
Var det en kunngjøring om at vi fikk dem?
Jeg kan ikke huske at det ble reklamert for det.
"Vil du ha menneskelig kontakt, men er lei av folk? Prøv å tekste.
Trenger du informasjon fra noen, men orker ikke å høre stemmen deres?
Da bør du prøve å tekste."
Vi liker det. Det går raskt, men for noen ikke raskt nok.
I stedet for "OK" skriver mange nå bare "K".
De dropper O-en.
Hvor mange mikrofraksjoner av et sekund sparte du på det?
Tror du at du er effektiv? Du sitter igjen med to ekstra minutter
og kan se en YouTube-video av skateboardere som knuser ballene.
Noen sendte meg "TK" her en dag, i stedet for "TAKK".
Skulle gjerne knust ballene dine.
Det er ikke en takk.
Vi er så ivrige etter neste melding at vi får tre prikker som sier den kommer.
"Nå koker vi sammen noe bra, bare vent og se.
Du vil ikke tro hva denne fyren skal si.
Du kan ikke se den ennå,
vi jobber ennå med den i meldingsmaskinen.
Men det blir vakkert. Du kan se stemplene arbeide."
Iblant ser vi prikkene, men ingen melding. Hva skjedde der?
Jeg vil vite hva det var.
Som om noen kommer bort til deg og sier:
"Nei, glem det."
Telefonene blir stadig smartere.
Hvorfor blir ikke vi det?
Hvorfor ber telefonsvareren meg om å vente på pipetonen?
Det er det 21. århundre, for pokker.
Jeg tror vi alle vet om pipetonen.
Masaiene på de afrikanske slettene vet om pipetonen.
De legger ikke igjen en beskjed før de hører...
Hvorfor ber folk meg ennå legge igjen navn og nummer på svareren?
Er det noen som trenger å vite det?
Noen som får meldinger som: "Tilfeldig kvinne her. Adjø."?
Eller: "Han er død. Ring meg." Hvem var det?!
Hva med kameraet i telefonen?
Jeg lurer alltid på... Før de lager sånne ting,
spør de seg egentlig: "Er dette så smart?
Du tror ikke denne ene funksjonen kan resultere i så mange bilder,
videoer, poster, kommentarer og svar
at hele menneskeheten tappes for livskrefter,
som en dam av piss i veikanten?
Det kan vel ikke skje bare med denne ene tingen?"
"Nei da!"
Ei heller vil alle måltider ende med at en bildebølle sier:
"Ok, alle sammen, bildetid!
Kom igjen, nå!
Vi må ta et bilde."
"Hvorfor? Vi koste oss ikke. Jeg vil ikke huske det."
Og la oss finne den minst telefon-erfarne personen i området til å ta bildet.
En som er gammel, nervøs, klumsete, forvirret og åndssvak.
En som ikke kan holde ting, se ting, sikte eller trykke.
En som, idet de får telefonen,
går ut av kamerafunksjonen og ikke finner tilbake til den.
"Jeg vet ikke. Er det noen...
Vet noen hvordan man..."
Den personen, så vi kan stå her enda lenger
med stive smil og armen rundt noen du ellers aldri ville rørt.
Vi er bilde-avhengige.
Det er umulig å stanse. Iblant vil jeg gå tilbake til de gamle mobilene,
med taster store som gulvfliser.
Har du sett reklamen
for mobiler for gamle? Du har to taster: Barna dine, og ambulansen.
Glem tallene. Du trenger ikke tall.
Vi burde oppdatere visse begreper vi bruker i teknologien, som "e-post".
Hvorfor er i det hele tatt ordet "post" i "e-post"?
Finnes det noen likheter mellom e-post og det som foregår i postverket?
Den ene opererer på et digitalt høyhastighetsnett.
Den andre er en sløv og forvirret avdeling av guttespeiderne som bare...
De sprader rundt i gatene i pinlige shorts
og jakker med meningsløse merker og hedersmedaljer.
De kjører 6 km/t, 6 meter av gangen,
på feil side av en mentalt handikappet Jeep.
De har et følelsesmessig, økonomisk sammenbrudd hvert 3,5 år
fordi forretningsmodellen fra 1630 ikke fungerer lenger.
"Hvordan skal vi henge med?"
Jeg forstår ikke hvordan et informasjonssystem fra 2000-tallet
basert på slikking, gåing,
og et tilfeldig antall øre...
...sliter med å konkurrere.
De presser alltid postsjefen ut på tv for å forklare problemene.
Han er stressa, med ringer under øynene, ubarbert, har ikke sovet...
"Vi klarer det ikke mye lenger!
Vi kommer til å måtte sette opp frimerket enda et øre!"
Mens vi sitter der: "Slapp av, vi aner uansett ikke hva et frimerke koster."
48, 53, 61... Bare skru det opp til en dollar først som sist.
Hvis det blir noe til overs, kjøp deg nye bukser og en ekte bil."
Til postverket vil jeg gjerne si:
"Hvis dere faktisk vil være til nytte,
så bare åpne brevene, les dem og send oss en e-post om hva det står.
Vi gir dere et øre for hvert brev...
...siden det ser ut til å være mye penger i deres verden."
Men vi er alle mennesker.
Mennesker.
Og mennesket er en sosial art, som vi ser her.
Vi har en tendens til å treffes,
stimle sammen og koagulere.
Vi bor her i New York.
Det er helt ulogisk.
Hvis du tar fly ut av New York og ser ned over byen,
hva ser du rundt byen?
Det er bare tomt, åpent, vakkert, bølgende landskap.
Det er ingen der!
"La oss trenge oss sammen her!"
Ukomfortabelt, oppå hverandre, trafikkert, overfylt!
Sånn liker vi det!
Mennesker liker å være nær hverandre,
fordi det gjør det enklere å dømme og kritisere...
...andre menneskers personligheter og handlinger.
Vi liker å si hva vi tenker og mener.
Iblant går vi tomme for meninger.
Da finner vi på nye.
"Det er det det er" er en populær uttalelse nå til dags.
Du har sikkert hørt en idiot si det i dag.
Det er umulig å gå en hel dag uten å høre: "Det er det det er."
Hvorfor er du i live?!
For å si luftord som fyller rommet med meningsløse lyder?
Jeg foretrekker at noen blåser luft i ansiktet mitt,
heller enn å høre "Det er det det er" én gang til.
Kom bort til meg og...
Det gir meg samme informasjon!
Folk liker å si det. "Det er det det er." Om du gjentar et ord to ganger,
får det du sier, mer tyngde. "Forretninger er forretninger."
"Regler er regler."
"En avtale er en avtale."
"Så lenge vi vet hva som er hva, og hvem som er hvem,
så skjer det som skjer, og det er det det er."
Vi liker også å si ting for å føle oss bedre.
"Han døde mens han gjorde noe han elsket."
Jo da, greit...
Men han gjør det ikke lenger.
Og jeg vet ikke hvor høyt han ville elsket det...
...etter det negative utfallet.
Jeg vil dø mens jeg gjør noe jeg hater, som å vaske en festivaldo.
Gripe meg i brystet, ramle om og si:
"Jeg slipper iallfall å gjøre dette igjen."
Og når du har anledning til
å være til nytte i et av et av disse mobile plasttoalettene,
så er det et annerledes sted enn hva du er vant til,
og du kommer ut litt forandret.
Litt rystet, som en krigsveteran, eller en som jobber på legevakten.
"Alt i orden?" "Ja, det går fint.
Jeg trenger bare litt tid. Det går bra.
Jeg går meg en tur.
Jeg må tenke over... Livet.
Det føles ikke som om det går i den retningen jeg ønsker."
Og forresten, aldri gift deg med noen som kommer ut av et slikt toalett
og sier: "Det var ikke så ille der."
Ikke gift deg med dem.
Du har mange gode kvaliteter. Du kommer til å møte noen.
Ikke ta til takke med noen av det kaliberet.
For det er enkelt å bruke de doene.
Jeg synes alltid at fjærspenningen i døren er litt lettere enn forventet.
Døren åpnes så lett, så innbydende.
"Kom inn. Vi har noe til deg."
Et sted å slappe av i bytte mot et mentalt bilde
som får deg til å rykke i søvne
hver natt i halvannet år...
...med PTSD:
Portabelt Toalett Springfjær Dør.
Hvordan får de tillatelse til å kalle det "do"? Du bæsjer i et hull i en boks!
Det er motbydelig!
Det er hyeneatferd!
Man får lyst til å gjøre det hundene gjør i gresset etter at de har gjort fra seg.
Sånn bør man gjøre etter man har gått på do der.
"Hva gjør du?"
"Jeg prøver å glemme de siste minuttene."
Dere har vært et flott publikum. Dette er gøy. Tusen takk.
-Jerry! -Kompis.
Ok!
La oss skifte tema her i vår koselige sammenkomst.
Dette var ting jeg observerer i verden utenfor.
Nå vil jeg ta dere med inn i Jerrys lille verden
og gi dere litt innsikt i hva som foregår i livet mitt.
Først skal jeg gi dere grunntallene. Alle liker tallene.
Jeg er 65 år gammel.
Jeg beklager sjokkverdien
i det tallet.
Jeg har vært gift i 19 år.
Jeg har tre barn.
Den eldste er en jente, de to yngste gutter.
Jeg elsker å være i 60-årene.
Det er mitt favoritt-tiår i livet så langt.
Når du er i 60-årene, kan du bare si nei når noen ber deg gjøre noe.
Ingen grunn, ingen unnskyldning, ingen forklaring.
Gleder meg til 70-årene. Da trenger jeg ikke engang svare.
Jeg har sett det. Når du er i 70-årene, bare vinker du.
"Skal vi gå innom loppemarkedet?"
Jeg liker denne tiden.
Det er avslappende.
Jeg vil ikke vokse, vil ikke endre meg, vil ikke forbedre meg.
Jeg vil ikke utvide interessene mine,
bli kjent med noen, eller lære noe nytt.
Jeg lyver ikke på restauranter lenger. "Hvordan går det her?" "Ikke bra."
"Vil du ha sjekken?" "Nei, jeg saksøker dere. Dette er uhørt."
Jeg liker ikke å måtte snu meg. Hvis jeg går ned gata...
"Jerry, se her! Du må se dette." Jeg liker ikke denne bevegelsen.
Jeg vil ikke gjøre det. "Du må se dette!" "Jeg er uenig."
Jeg føler meg ikke gammel og utslitt, jeg har bare sett mye.
Jeg ser det på vei tilbake. Eller kanskje jeg dropper det, eller googler det.
Eller så antar jeg at det ser ut som noe jeg har sett tidligere.
Mange lager en "bucket list".
Jeg skiftet ut B-en med en F, og så var jeg ferdig.
Det bør være en mulighet.
Du kan enten huke av for alt på lista, eller bytte ut én bokstav,
og heller sitte i lenestolen din og se kamp.
Jeg giftet meg sent. Jeg var 45. Jeg hadde problemer.
Ettersom jeg husker, nøt jeg problemene mine.
Som singel hadde jeg gifte venner. Jeg besøkte aldri dem.
Jeg syntes livene deres var patetiske og triste.
Nå er jeg gift og har ingen single venner.
Jeg synes livene deres er meningsløse og trivielle.
Begge gangene hadde jeg rett.
Samme hvilken side av ekteskapet du er på, forstår du ikke den andre siden.
Jeg omgås ikke single. Har du ikke kone, har vi intet å snakke om.
Har du kjæreste? Det er en lek, min venn.
Du spiller paintball,
jeg er i Afghanistan med ekte, ladde våpen.
Gifte menn leker med ekte ammunisjon.
Dette er ikke en øvelse.
Enslige fyrer sitter på karusell og blåser på vindmøller.
Jeg kjører en lastebil full av nitro på en grusvei.
Dere single ser på meg: "Hva om jeg vil gifte meg, Jerry?
Hva må jeg ha om jeg vil gifte meg?"
Det skal jeg si deg. Du bør ha svar, kompis.
Du bør ha noen svar til den kvinnen.
Kvinner har mange spørsmål.
Hjernene deres er sterke, aktive og på vakt til enhver tid.
Du sover. Hun forsker.
Den kvinnelige hjernen syder konstant.
Kvinnens hjerne er et av de mest kapable organene i det biologiske univers.
Girlpower.
Visst pokker.
Det er ikke noe den kvinnelige hjernen ikke kan.
Den kan løse alle problemer som har å gjøre med jord og liv.
Etter å ha fullført det går den videre til det hypotetiske.
Teoretiske situasjoner...
...som potensielt kan oppstå.
Kvinnen må vite hvordan du ville reagert.
"Hvis du forfalsket din egen død, og jeg oppdaget det, hva ville du sagt?"
"Hva snakker vi om...?"
"Jeg drømte det i natt, ikke prøv å benekte det!"
Å være gift er som å være på et TV-show, i lynrunden.
Jeg kjøpte et TV-showpodium og satte det opp i stua.
Om morgenen står jeg på podiet og prøver å svare
på min kones spørsmål for å kunne starte dagen.
Jeg har en knapp i hånden.
Jeg velger "Filmer jeg tror vi har sett sammen" for 200.
Min kone er forrige ukes vinner.
"Jeg velger 'Detaljer fra en kort samtale tidlig en morgen for åtte år siden'.
Og jeg satser alt jeg har på det, Alex.
Jeg skal vinne dette."
Og mannen er selvsagt sjanseløs. "Beklager, du vant ikke sexpakken...
...eller TV-titting uten dårlig samvittighet.
Takk for at du spilte. Lytter du til det jeg sier?
Og ikke glem å ta med deg den store søppelposen på vei ut
av studioet."
En av tingene jeg ikke visste før jeg giftet meg,
som jeg fant ut etterpå,
er at jeg ville bruke hver eneste dag på å diskutere toneleiet mitt.
Som singel mann visste jeg ikke at jeg ofte snakker med feil tone.
Jeg trodde det var et ekteskap, men det er en musikal.
Jeg går rundt i huset med et kor bak meg.
Hva med den?
Nærmer jeg meg?
"Det er tonen din." "Tonen min?"
"Hva er galt med den?" "Jeg liker ikke tonen din."
"Hva skal jeg..." "Ikke ta den tonen!"
Hørt det før?
Og kvinnen har alltid rett.
Mannens toneleie endrer seg gjennom forholdets gang.
I starten, når mannen har sett seg ut kvinnen,
i kurtiserings- og flørtefasen,
snakker vi to oktaver høyere.
Vi hever stemmen to oktaver.
Vi snakker som dette.
"Kinesisk mat eller italiensk låter bra.
Vi kan jo kjøre eller gå en tur."
Min faktiske stemme, den jeg bruker nå
for å kommunisere med dere,
er ikke velkommen i hjemmet mitt.
Derfor er jeg er her og snakker til dere.
Tror dere jeg snakker sånn...
...hjemme hos meg selv, med slik myndighet?
Men den skarpheten i stemmen? Tror dere jeg snakker sånn hjemme?
Nei.
Hvis jeg gikk inn i mitt eget hjem,
som jeg betalte for... Ikke relevant, men jeg ville bare si det...
Hvis jeg sa, på denne måten...
"Jeg må ha noe å spise!"
Hvis jeg sa det sånn... Enhver fyr jeg kjenner, ville si:
"Spis hva pokker du vil. Jeg bryr meg ikke."
Enhver kvinner ville si: "Hvorfor roper du til meg?"
"Jeg roper ikke!
Jeg er bare sulten!"
Og så begynner dere å krangle, og det er som å padle i et stryk.
Du har plasthjelm på, iblant er du under vann, iblant over. Padle for livet.
Da endrer kvinnens toneleie seg. Kvinnene er også med på det.
Alle kvinner, når de krangler med mannen,
liker å imitere mannens toneleie.
I det fantastiske organisasjonssystemet kvinner har,
så kan de alle gjøre den samme etterligningen.
"Du sier alltid: 'Nei, det har jeg aldri sagt at jeg skulle gjøre'.
Du sa: 'Jeg drar kanskje.'
'Jeg tror ikke jeg ville være bekvem med det.'
Du sier: 'Å, vi skal dra med dine venner!'
Når det er mine venner, sier du: 'Jeg tror ikke jeg kan...'"
Hvem i helvete er den fyren?!
Hvor har du truffet ham?
Jeg har aldri hørt noen snakke sånn.
"Det er fordi du ikke hører deg selv. Du burde høre deg selv.
Du sier: 'Å, jeg tror ikke...'"
Minner om munchkinene fra Trollmannen av Oz.
We represent the Lollipop Guild
For det handler om å lytte.
Vil du ha råd om ekteskap? Da bør du lytte nå!
Mange koner klager over at ektemennene deres ikke lytter.
Jeg har aldri hørt min kone si det. Hun kan ha sagt det.
Jeg vet ikke, men...
Én ting vet jeg.
Damer, mannen din ønsker å gjøre deg lykkelig.
Han jobber med saken!
Han legger planer. Han tenker på det hvert eneste sekund.
Men han klarer det ikke.
Han klarer det ikke.
Han vet ikke hvordan.
Iblant klarer vi det.
Vi forstår ikke hvordan.
Vi kan ikke spørre: "Hva gjorde jeg?"
Da virker det som om du ikke vet hva du gjør.
Du kan ikke gjøre noe.
Kvinnen sier: "Jeg kan ikke tro du gjør dette!"
Mannen sier: "Gjør hva?"
Kvinnen begynner å gråte.
Mannen sier: "Jeg gjorde ingenting!"
Kvinnen sier: "Nemlig!"
Det er litt som å spille sjakk.
Bare at brettet er rennende vann...
...og sjakkbrikkene er laget av røyk.
Og du er ikke alene. Ikke glem det i ekteskapet.
Samfunnet, kulturen, selv teknologien,
hjelper deg i ekteskapet.
I bilen, for eksempel.
Klimaanlegget har to ulike knapper som styrer to ulike sider.
Mon tro om det var en gift person som kom på det,
og tenkte: "Det kan være nyttig
hvis du er med noen du er juridisk bundet til resten av livet,
og du må få dem til å holde kjeft."
"Jeg fryser. Jeg steker. Jeg koker.
Det blåser på meg."
Når min kone sier: "Det blåser mot meg",
er det som om en annen hadde sagt: "Det kommer en bjørn mot meg."
Det er såpass kritisk.
Og jeg reagerer tilsvarende.
"En ond bris fra en fiendtlig luftekanal angriper min partner,
som også fødte barna våre uten bedøvelse.
Kunne antagelig tatt imot dem selv, men overlever ikke et vindpust
som er tre grader under hennes optimaltemperatur."
Og jeg er sikker på at den teite doble soner-greia funker
for å hindre at luftmolekyler av ulik temperatur blander seg
inni en meter bred bilkupé.
For iblant når jeg kjøper kaffe liker jeg at den er svart på den ene siden av koppen
og har fløte og sukker på den andre.
Null problem.
Eller på restaurant. "Vann med eller uten kullsyre?"
"Begge deler, i samme glass. Jeg gjør det i bilen min hele tiden."
Her er et ekteskapsøyeblikk jeg så.
Mannen er i bilen, kona står på fortauet. Han henter henne på jobb.
Han stanset ikke bilen fullstendig!
Hun fikk åpnet døra og hoppet på ett bein...
...og prøvde å få tak nok i armlenet...
Det er bare mulig å få én fot inn i en bil i bevegelse.
Man kan bare forestille seg den ivrige meningsutvekslingen...
...som fant sted i bilen på veien hjem.
Men slik er ekteskap. Det er to mennesker...
...som prøver å holde sammen uten å si ordene "Jeg hater deg".
Det har du ikke lov til å si. Ok?
Du kan ikke si det.
Du kan føle det.
Det er greit.
Bare ikke la det glippe ut.
Si noe annet. Hva som helst.
Si: "Hvorfor finnes det aldri limbånd i dette pokkers huset?"
"Lim" er "jeg", "bånd" er "hater", og "huset" er "deg".
Men det er bedre.
Ikke si: "Jeg kunne drept deg."
Si heller: "Du er så morsom iblant."
"Jerry, vi vil gjerne vite i mer detalj hvordan du klarte dette,
for vi så at du bare var en vanlig, singel ungkar på 45 år.
Og plutselig endret du deg.
Ekteskap, kone, barn, familie. Hvordan klarte du å aklimatisere deg?
Hvordan klarte du å formere deg og leve sammen,
lærte å tilpasse deg,
for ikke å ergre deg?"
Det er et godt spørsmål,
for en mann overlever ikke i ekteskapet
hvis han ikke har en sterk hjerne-til-tale-filtreringssystem.
Du kan ikke bare si det du tenker.
Det er risikabelt.
Når jeg er med min kone, som jeg elsker høyt,
og en tanke slår meg,
er det første jeg tenker: "Det kan jeg ikke si."
Jeg kan si at jeg hørte noen andre si det.
Og så kan hun og jeg dele et varmt øyeblikk,
være enige om at personen må være en idiot.
Og vi er gode venner.
Vi har altså tre barn.
Vi kom nettopp hjem fra ferie, eller som jeg kaller det:
"Betale masse for å dra på hotell og krangle."
Jeg vet ikke hva pokker vi ellers drev med.
La oss krangle på sykkel.
"Jeg skal drepe deg." "Jeg skal drepe deg mer."
La oss bruke ukvemsord på en ubesudlet hvit strand.
La oss krangle om hvor godt alle andres barn oppfører seg.
Lurer på om de løp ut på balkongen i går
med nøtter fra minibaren og prøvde å treffe andre gjester i hodet.
Datteren min er eldst.
Hun er 18, ferdig på videregående og skal nå på college.
Det er et stort skritt for foreldre.
Takk.
Vi har gjort en god jobb. Hun fullførte videregående.
Mange spør meg:
"Hvordan føles det at den førstefødte flytter ut?"
Jeg sier: "Det går fint."
Det er som å finne en alligatorunge
og putte den i badekaret, og alle sier:
"Se på den! Det er en alligatorunge...
Se. Kjenn på tennene dens. Små, skarpe tenner."
Og tiden går, og til slutt sier du:
"Jeg tror det er på tide å få den ut herfra.
Dette er...
Det føles ikke riktig lenger.
Den har blitt så... Skummel.
Den der må være ute i sumpen og drepe og spise andre levende dyr.
Slik den er ment å gjøre."
Jeg elsker å være far. Jeg var der ved fødselen. Et dramatisk øyeblikk.
To personer går inn i et rom, tre kommer ut...
Det må ha skjedd noe stort i det rommet.
På slutten av livet går vi tilbake til samme rom,
samme seng, de samme tingene rundt.
Og igjen kommer et annet antall mennesker ut enn det som gikk inn.
Men slik funker menneskebransjen.
Vi vil ha nye varer, ferske produkter, holde forsyningskjeden i gang.
Vi må få dem inn, og få dem ut. Det er sykehusets jobb.
Det er hvile, renslighet. Funker ikke det, hjelper vi deg videre.
Det står "sykehus" på døra, men kunne like gjerne stått "Kid Interiør".
For babyene slutter aldri å komme.
Tror du babyer bryr seg om at verden står i brann, at du har problemer? "Vi kommer!
Slipp oss inn!"
De kommer som rader med smultringer. "Mer babyer, mer babyer."
Hva gjør de her?
De er her for å erstatte oss.
Det er oppdraget deres.
Ser dere ikke hva som foregår?
De presser oss ut.
De første ordene er "mamma", "pappa"
og "ha det".
"Vi skal nok se hvem som har på seg bleier når dette er over."
Det er det babyene tenker.
Men faren sliter med å holde tritt.
Til dere mødre: vi ønsker å være det dere vil at vi skal være.
Vi klarer det bare ikke!
Jeg vil så gjerne.
Babyen blir født. Det er helt utrolig.
For kvinnene slår instinktene inn.
For mannen slår ingenting inn.
Han er den samme fyren og bare står der.
Årevis inn i mine barns liv kunne de stirre på meg, som om de skulle si:
"Unnskyld, kan jeg hjelpe deg?
Mamma, ride-ranke-fyren er her. Trenger vi noe?"
Mannens instinkt er unngåelse.
Golf er den perfekte unngåelsesaktiviteten.
Et innviklet, meningsløst, irrasjonelt og tidkrevende spill.
Ordet "golf" kan bare stå for:
"Get out, leave family."
Jeg har mange venner som spiller. De elsker det.
"Jerry, du ville elsket det.
Det er et veldig utfordrende spill."
"Det er det helt sikkert.
Det er også utfordrende å prøve å kaste en Tic Tac 100 meter og treffe en skoeske."
I golf-farens fantasi-sinn kommer familien løpende ut når han kommer hjem
for å høre ham fortelle om golf-eventyrene sine.
I virkeligheten er ingen klar over verken at han dro eller kom tilbake.
Etter åtte og en halv time med å hakke seg gjennom sand og gress
mens han fyllekjører en klovnebil gjennom en falsk park.
Allikevel er faren stolt av...
...å kle seg i merkelige antrekk når han er hjemme i helgene.
Alle fedre kler seg i klesstilen fra det beste året i livet deres.
Hva enn mannen hadde på seg rundt tiden han giftet seg,
han fryser det øyeblikket
i motehistorien og kjører på med det til han dør.
Du ser fedre på gata. '05, '91, '83.
Vi var på kino. De hadde en kunngjøring før filmen jeg ikke har sett før.
"Plukk opp søppelet rundt setet ditt etter filmen."
"Å ja, ja vel...
Skal jeg ta med den oransje dressen og en stokk med en spiker i også?
Jeg kan jobbe meg ned langs motorveien etter rulleteksten."
Jeg nekter å plukke opp noe!
Det var jeg som kastet det.
Det er en avtale mellom oss og kinoen.
Avtalen er at dere får flå oss,
i bytte mot at når jeg er ferdig med noe,
åpner jeg bare hånden.
Lar den rulle ned åtte rader.
Jeg stikker ikke armen inn i det mørke, skumle hullet,
for å prøve å lirke ut tre M-er som har sittet der
siden Frihetens regn.
Hva har de gjort for oss? Dere ga oss en koppholder? Er det privilegiet vårt?
Hva med en automatisk popcornskyter som skyter hvert femte sekund
for å fullende denne lik-lignende opplevelsen?
Kopperholderen definerer kulturen vår.
"Vi holder ikke kopper!
Vi vil ikke gripe!"
Ingen hender!
Gi meg en cowboyhatt med en øl på hver side og slange til munnen.
Gi meg et hundebånd med ekstra line.
Hvis hunden trekker, slipper jeg ut mer line som om han var en sverdfisk.
På offentlige toaletter forventer jeg bevegelsessensor på toalett, vask, urinal.
Jeg nekter å gjøre noe som helst.
Hvorfor er vasken så ufølsom?
Man må leke David Copperfield for å få den i gang.
Hvem designet dørene til toalettbåsene med kikkehull nederst?
Så vi alle kan se de livløse, kollapsede buksebeina
og de tragiske små skotuppene som så vidt stikker fram
under det impotente beltet, som ligger der hjelpeløst.
Hvor mye ville det kostet å trekke døren helt ned til gulvet?
Det er verdens billigste vegg.
Det er metallplater. De får dem ikke engang til å møtes i hjørnene!
Hvorfor kan de ikke lukke det?!
Iblant går man forbi og ser et vettskremt menneskeøye.
Har du noen gang sett et glimt av det hvite i øyet der? En pupill?
Hvorfor gjør vi dette mot folk?
Jeg er ikke en hest. Jeg vil ikke stå i bås.
Hvis det er en bås, kan jeg jo henge hodet over døra. Sånt gjør hester.
Kollegaene mine kjenner nok igjen skoene mine. La dem få se ansiktet også.
"Hei, Bob, står til?
Ja, dette er grunnen til at jeg forlot møtet.
Jeg hadde en egen Power Point-presentasjon å gjøre."
Takk, New York City. Dere har vært supre!
Jeg elsker dere!
Dere har skapt meg, takk!
Takk for at dere kom på showet.
Håper dere likte det.
God kveld.
Om du var i helikopteret,
ville du lene deg litt fram før du hoppet.
-Hva er dette? -Det er deg i døra.
-Hei! -Hei, hva skjer?
Ja!
-Veldig bra. -Takk.
Tekst: Marie Wisur Lofthus