Downloaded from YTS.MX
‎UN STAND-UP ORIGINAL NETFLIX
‎JERRY SEINFELD ‎ÎN
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Dle Seinfeld, ‎aveți spectacol diseară, nu?
‎Da.
‎Mi se spune că e aglomerat ‎și nu putem ateriza.
‎- Ce să fac? ‎- Nicio problemă.
‎Lasă-mă pe aici, prin zonă.
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc mult!
‎Doamne!
‎Ce moment.
‎Ce sentiment! Ce realizare...
‎din partea dv!
‎Tot ce ați îndurat,
‎ieșind în oraș, înfruntând...
‎obstacolele naturale ale vieții.
‎Oameni dificili, aranjamente, planuri.
‎Prieteni enervanți, ‎lângă care stați chiar acum...
‎care, dintr-un motiv anume,
‎puneau întrebări inutile și complicate,
‎zicând: „Cine vine? ‎Când plecăm? Cum ajungem acolo?
‎De ce nu mă iei? Nu mai bine te iau eu? ‎E în drum. E în direcția opusă.
‎Mașina mea. Mașina ta. ‎O mașină. Două mașini.
‎Când mâncăm? Ai mâncat? N-am mâncat.
‎Mănânci? Mor de foame. Sunt plin.
‎Am mâncat bomboane toată ziua. ‎Am nevoie de ceva solid.
‎Și biletele? La cine sunt biletele?
‎Ai biletele?”
‎De câte ori ați auzit cuvântul „bilete”? ‎„Nu uita biletele.
‎Ai biletele? Da, le am!
‎Le ai și pe-ale lor? Lor nu le-am luat.
‎Trebuia să-și ia bilete.
‎Nu mi-au dat banii ‎când le-am luat data trecută.”
‎De ce sunt prietenii tăi așa de enervanți?
‎Oamenii pe care i-ai ales ‎lângă tine în viață.
‎Nu are logică.
‎Te-ai descotorosi de ei într-o clipă...
‎dacă n-ar fi și mai mare belea
‎să găsești alți oameni, ‎să afli de problemele lor enervante
‎pe care nu le rezolvă niciodată...
‎să schimbi nume și numere pe telefon, ‎să ștergi contacte vechi.
‎„Ducă-se naibii! Rămân cu idioții ăștia.
‎Cu aceleași mese, sărbători și filme.
‎Ce contează cu cine sunt?”
‎„Vreau să ieșim”. Asta e o ieșire.
‎Oamenii vorbesc despre ieșit.
‎„Ar trebui să ieșim. Hai să ieșim. ‎Mereu stăm acasă.”
‎Ei bine...
‎Asta e.
‎Partea bună atunci când ieși ‎este că nu trebuie să stai mult.
‎Doar până capeți alt sentiment, ‎pe care toți îl veți avea.
‎Iar sentimentul e: „Trebuie să mă întorc”.
‎După tot efortul depus ca să-ți pui curul ‎în locul în care este acum,
‎ești doar la jumătatea acestui coșmar.
‎Oriunde ai fi în viața asta, ‎la un moment dat,
‎trebuie să pleci naibii de acolo.
‎Ești la muncă, vrei acasă.
‎Ești acasă. ‎„Lucrez toată săptămâna. Trebuie să ies.”
‎Ai ieșit, e târziu. „Trebuie să plec.”
‎„Trebuie să mă trezesc. ‎Să merg la aeroport. Când urcăm în avion?”
‎Avionul decolează.
‎„Când aterizăm?” Avionul aterizează.
‎„De ce nu deschid ușa?”
‎Nimeni nu vrea să fie undeva.
‎Nu ne place nimic.
‎Suntem nervoși, irascibili
‎și ne tratăm schimbând mereu destinațiile.
‎Așa că...
‎am inventat lucruri ca ăsta ‎pe care-l facem acum.
‎Un eveniment special, dar inventat, ‎fals, lăudat și inutil.
‎Asta este el.
‎Pe care mulți oameni au lucrat din greu ‎ca să-l organizeze
‎ca să ne mai omorâm noi timpul.
‎De asta mă aflu aici. ‎N-aveam nici eu nimic de făcut, apropo.
‎Vă pot spune asta. Doar mă știți.
‎Haideți, știți că ne cunoaștem ‎la un anumit nivel,
‎chiar și electronic să fie,
‎de foarte mulți ani încoace.
‎Trecem prin viață împreună. ‎Foarte frumos.
‎Știți ce am făcut.
‎Știi ce am realizat, cum trăiesc. ‎Știți precis...
‎că aș putea fi oriunde în lume acum.
‎Fiți sinceri. Dacă ați fi în locul meu,
‎ați sta cocoțați aici, ‎făcând iar o chestie din asta?
‎Poate că da... sau poate că nu.
‎Totuși, sunt încântat să fiu aici. ‎Îmi place aici.
‎Acesta ar putea fi locul meu preferat ‎din lumea asta.
‎Aici și acum. Ar putea fi.
‎- Te iubim! ‎- Mulțumesc, scumpo. Și eu te iubesc.
‎Ăsta e, de fapt, ‎genul meu preferat de relație intimă.
‎Te iubesc, mă iubești ‎și nu ne vom întâlni niciodată.
‎Lucruri pentru a ne convinge ‎că viața noastră nu e nașpa.
‎Mai înseamnă ceva... Mâine vei spune:
‎„Viața mea nu e nașpa. ‎Am văzut un comedian din anii '90
‎la teatrul de pe Broadway, în New York.”
‎Chiar dacă viața ta este cam nașpa.
‎Știu asta ‎pentru că viața tuturor e nașpa.
‎Viața ta e nașpa. ‎Și viața mea e nașpa.
‎Poate nu la fel de mult.
‎Dar totuși, în marea nasolie...
‎a vieții, toți avem vieți nașpa. E OK.
‎Să nu regreți că viața ta e nașpa.
‎Cea mai mare lecție a vieții: ‎„nașpa” și „grozav” sunt apropiate.
‎Nu diferă prea mult.
‎Trăim în New York. M-am săturat să aud ‎de restaurante grozave.
‎„Jerry, am fost ‎la un restaurant grozav aseară.
‎A fost grozav. Ți-ar plăcea.
‎I-ar plăcea. Nu i-ar plăcea? ‎Ți-ar plăcea.”
‎Tu. Știți cum te diferențiază prietenii?
‎Tu. „Nu i-ar plăcea?
‎I-ar plăcea locul acela.”
‎„Ți-a plăcut? Mie nu prea, dar tu...”
‎Nu-mi plac restaurantele grozave ‎sau orice e grozav.
‎Vreau ceva ce nu e rău. ‎„Cum e mâncarea? Nu e rea.”
‎Minunat. Hai acolo și cu asta basta.”
‎„Vreți felurile speciale? Nu. ‎Dacă sunt speciale, puneți-le în meniu.
‎Nu vreau mâncare care dă probe ‎ca să intre în echipă.”
‎Nici nu știu despre ce vorbești.
‎„O vom sota. Îi punem crustă de ierburi.
‎O stropim cu o reducție din nu știu ce.”
‎Gata cu stropitul! ‎Nu mai suportăm stropitul!
‎Prea mult stropit!
‎Dacă nu l-ați reduce atâta, ‎n-ar trebui să-l stropiți!
‎Masa durează două ore și jumătate.
‎Te doare fundul. Nu e nici măcar ‎la fel de bună ca niște cereale cu Pepsi.
‎Nota vine într-o cărticică. ‎Mica poveste a notei.
‎Uite care-i povestea.
‎Se făcea că... ai mâncat costițe. ‎Asta e povestea.
‎Apoi, în stradă cu prietenii:
‎„Nu cred... A fost grozav?” ‎Toți zic „grozav”.
‎„Da, n-a fost grozav. Ce credeai?”
‎„A fost nașpa, nu? Locul ăla e nașpa.”
‎Multe locuri grozave sunt nașpa!
‎Apoi mergi la baseball. Iei un hotdog.
‎Hotdogul e rece.
‎Chifla nu e prăjită.
‎Vânzătorul e un deținut ‎care muncește în folosul comunității.
‎Îți place hotdogul ăla de fiecare dată.
‎E nașpa? Da!
‎E grozav? Da.
‎Atât de apropiate sunt!
‎„Nașpa” și „grozav” ‎sunt singurele calificative
‎pe care oamenii le dau pentru orice.
‎„Hai să vedem noul film. ‎Am auzit că e grozav.”
‎„Da? Am auzit că e nașpa.”
‎„Cum să fie nașpa? Se zice că e grozav.”
‎„Am auzit că începutul e grozav, ‎iar apoi, e nașpa.”
‎„Nașpa.” ‎„Știu. Tot așa, putea fi grozav.”
‎Eu zic că „nașpa” și „grozav” ‎sunt la fel.
‎Mănânci înghețată. Mergi pe stradă, ‎înghețata cade de pe con,
‎lovește trotuarul. Nașpa.
‎Iar tu ce zici? „Grozav!"
‎Mâncarea e un subiect bun. ‎Să mai discutăm de ea.
‎Am fost în Vegas acum două luni.
‎Toți ziceau: „Jerry, du-te la bufet.
‎Au bufet.
‎Haide! Poți lua ce vrei la bufet.”
‎Care e treaba cu bufetul?
‎Lucrurile stau rău.
‎Cum facem să fie și mai rău?
‎De ce nu punem oameni,
‎care oricum se zbat ‎să-și controleze porțiile,
‎într-un fel de orgie culinară ‎în stilul lui Caligula,
‎cu consum alimentar nelimitat?
‎Intrarea să fie un tobogan ‎cu sirop de ciocolată.
‎Bufetul e ca și cum ți-ai duce câinele ‎la Petco ca să facă el cumpărăturile.
‎Îi dai portofelul în parcare și îi zici:
‎„Du-te înăuntru, ia cam cât crezi
‎că ar fi îndeajuns pentru tine.
‎Folosește-ți judecata de câine.
‎Te aștept în mașină.
‎Las geamul întredeschis ‎ca să pot respira.”
‎Oamenii nu se descurcă bine ‎într-un mediu culinar nesupravegheat.
‎Nimeni nu comandă la restaurant:
‎„Un parfe de iaurt, costițe, plăcintă, ‎crab, fursecuri și omletă.”
‎Oamenii își fac lista cu mâncare ‎ca și condamnații la moarte
‎pe aceste farfurii.
‎E un model de lucru perfect ‎al problemelor lor emoționale
‎și al dificultăților personale.
‎Se plimbă. Țin farfuria sus.
‎„Cu asta mă confrunt.
‎O salată cu un glob de înghețată pe ea.
‎Am niște probleme ‎pe care încerc să le rezolv la bufet.”
‎Acostează persoane.
‎„Mă scuzați. De unde ați luat-o? ‎N-am văzut-o.
‎Ce e asta? Copan caramelizat?
‎Vreau să gust. Dă-mi-l pe al tău. ‎Tu știi de unde să mai iei. Haide!
‎Dar...
‎Te rog.
‎Vă rog să rămâneți cu grupul ‎pe cât posibil.
‎Avem de văzut multe exponate.
‎Nu vreau codași în grup.
‎Când eram copil...
‎cea mai tare chestie culinară
‎a fost Pop-tart-ul.
‎Creierul mi-a explodat.
‎Nu pricepeam ce e un Pop-tart!
‎Era prea avansat!
‎L-am văzut la supermarket. ‎Părea o navă extraterestră.
‎Iar noi, cimpanzei în praf, ‎jucându-ne cu bețe.
‎Mârâiam și arătam:
‎„Pop-tart a sosit.”
‎Gândiți-vă când a apărut. Era în anii '60.
‎Mâncam pâine prăjită!
‎Suc de portocale, congelat de zeci de ani.
‎Trebuia să-l cioplești cu cuțitul!
‎Era ca o crimă
‎când voiai câteva picături dimineața.
‎Mâncam pernițe din cereale. ‎Parcă mușcai dintr-un lemn.
‎Luai micul dejun, apoi două zile libere ‎ca să te vindeci și să poți vorbi.
‎Mama a făcut mămăligă. Fără rețetă.
‎„Mamă, cantitatea de apă ‎din rețetă este esențială.
‎O faci prea groasă!
‎Nu-mi pot mișca lingurița în castron!
‎Am șapte ani. ‎Parcă aș vâsli pe o galeră grecească.
‎Ășa era la micul-dejun!
‎În acea clipă neagră și disperată,
‎Pop-Tart-urile au apărut brusc ‎în Battle Creek, Michigan,
‎unde, după cum bine știu fanii cerealelor, ‎se află sediul Kellogg
‎și orașul pe care am vrut mereu ‎să-l vizitez...
‎fiindcă pare ‎un Silicon Valley al cerealelor
‎cu super-experți în mic dejun,
‎imaginând dreptunghiuri congelate, ‎pline de fructe,
‎de forma cutiei în care sunt livrate
‎și cu aceeași valoare nutrițională ca ea.
‎Asta a fost partea grea.
‎Nu știu cât le-a luat să-l facă, ‎dar sigur au ieșit din laborator
‎ca Moise cu cele două table ‎și cele zece porunci.
‎„Pop-tartul a sosit!
‎Două bucăți într-o cutie!
‎Două fante într-un prăjitor!
‎Să vedem cum le mai încurcați.
‎De ce două? ‎Unul nu e destul. Trei sunt prea multe.
‎Și nu se strică, ‎fiindcă oricum nu erau proaspete.”
‎Ce ne mai enervează, în afară de orice?
‎Cum rămâne cu dictatura dispozitivelor
‎sub care trăiești cu frică, ‎dată de telefonul tău?
‎„Unde mi-e telefonul? Nu-l găsesc.
‎Aici e. L-am găsit. Telefonul meu e aici.”
‎L-am mutat din buzunarul ăsta ‎în buzunarul ăsta.
‎N-am știut unde e, pentru o clipă. ‎Sunt OK. Era cât pe ce.
‎Ești atât de „hipno-fonat”, ‎încât îl dai cuiva
‎ca să-i arăți ceva.
‎După două secunde, zici:
‎„Bine. Dă-mi-l înapoi. Dă-l înapoi.
‎Te-ai uitat. Asta e. Dă-mi-l înapoi.
‎Sunt complet «decuplat» acum.”
‎Când bateria se descărcă…
‎simți că tot corpul ‎îți rămâne fără energie, nu?
‎Mă simt obosit ‎când bateria scade la zece sau cinci.
‎Nici să merg nu mai pot.
‎„Mergeți fără mine. ‎Trebuie să caut un încărcător.
‎Te sună: „Ascultă, nu știu cât mai am.
‎Aș vrea să-mi retrag unele cuvinte.
‎Dacă mor pe stradă,
‎spune tuturor că voi vorbi mâine cu ei.”
‎„Trebuie să comunic cu oamenii, Jerry. ‎De aceea telefonul meu e important.
‎Oamenii sunt foarte importanți.”
‎Serios? Nu par foarte importanți, ‎după cum derulezi lista de contacte,
‎ca un rege francez gay.
‎„Cine mă va desfăta astăzi?
‎Cui să-i fac favoarea?
‎Pe cine voi șterge?”
‎Nu suntem separați de telefon.
‎Face parte din noi.
‎Cine ești fără telefon?
‎Ce acces la informații îți rămâne?
‎Ceea ce-ți amintești.
‎Ce vei face fără pozele tale? ‎O să descrii ce ai văzut?
‎Asta nu ne convine.
‎Nu vrem să vorbim cu cineva ‎care nu are telefon.
‎De aia îi spune iPhone.
‎Jumătate eu, jumătate telefon.
‎O persoană completă.
‎Nici nu mai știu ce rol au oamenii.
‎Cred că oamenii încă există
‎doar pentru că telefoanele ‎au nevoie de buzunare.
‎Credeam că am Uber pe telefon ‎ca să pot circula.
‎Apoi m-am gândit că mi-au pus Uber
‎ca să-l iau cu mine, ‎el folosindu-mă pe mine ca să circule.
‎Cine e Uber în cercul ăsta de prostituție?
‎Eu sunt „fetița” care duce telefonul.
‎Mașinile sunt târfele ‎care iau necunoscuții noaptea.
‎Iar telefonul e peștele ‎care spune șoferilor:
‎„Iei pe cine zic eu.
‎Mă ocup eu de bani.”
‎Îl numim telefon. ‎Nici nu-l folosim ca atare.
‎Nimeni nu vorbește la telefon.
‎Odată ce ai de ales, ‎vorbit sau scris, vorbitul s-a dus.
‎S-a terminat cu el.
‎Vorbitul e perimat. E de modă veche.
‎Mă simt ca un fierar uneori, ‎sincer să fiu.
‎Aș putea să vă scriu totul. ‎Putem pleca de aici chiar acum.
‎De ce-aș primi informații de la o față ‎când le pot lua de pe un ecran curat?
‎Nu vă simțiți jenați? ‎Vin tot felul de fețe:
‎„Îți spun eu ce trebuie să faci.”
‎Buze, dinți, gingii și…
‎Un loc neras, niște crustă, puțin jeg,
‎o mică rămășiță de la prânz în dinți.
‎„Mai bine trimite-mi un e-mail.
‎Nu mai rezist.
‎Fața ta e cea mai rea veste pe azi.”
‎Vrem să dăm mesaj! Mesaj!
‎Ne place cuvântul, nu? Mesaj! ‎E amuzant.
‎E scurt, compact, are puțin zvâc.
‎„Trimiteți un mesaj! Mesaj!”
‎„Nu… Nu știu unde e.
‎Nu-mi spune! Dă-mi mesaj. Nu-mi spune!”
‎Vă amintiți primele mesaje?
‎Nu prea. Nu vi le amintiți.
‎Nici eu.
‎Știu că le avem.
‎Știu că nu le aveam.
‎Nu știu cum le-am primit. ‎ Nu-mi amintesc.
‎Ne-au spus că le vom primi?
‎Au pus un anunț?
‎N-a fost nicio reclamă. ‎Nu-mi amintesc vreuna.
‎„Vrei un contact uman, ‎dar te-ai săturat de oameni?
‎Încearcă mesajul.
‎Vrei să dai cuiva informații,
‎dar nu vrei să-i auzi vocea aia tâmpită?
‎Instalează-ți mesageria.”
‎Ne place. E rapid, eficient.
‎Nu destul de repede, pentru unii.
‎Acum, în loc de „OK”, mulți îmi scriu „K”,
‎renunțând la „O”.
‎Câte fracțiuni de secundă ai economisit?
‎Te crezi eficient? Cât vei economisi?
‎Două minute libere seara
‎că să vezi skateboarderi pe YouTube ‎lovindu-și boașele de balustradă?
‎Cineva mi-a scris „Ms” deunăzi, ‎în loc de „Mersi”.
‎Ce zici să te dau eu ‎cu boașele de balustradă?
‎Ăla nu e „mulțumesc”.
‎Așteptăm repede răspunsul
‎și cele trei punctișoare îți spun că vine.
‎„Vine unul bun acuma. Stai să vezi.
‎N-o să-ți vină să crezi ‎ce va spune tipul.”
‎Încă nu ți-l pot arăta.
‎Acuma îl facem la mașina de SMS-uri,
‎dar va fi o frumusețe.
‎Uite cum pompează pistoanele.
‎Uneori, vedem punctele, ‎dar mesajul nu vine.
‎Ce se întâmplă?
‎Vreau să știu ce e.
‎E ca și cum ar veni cineva spre tine:
‎„Nu contează.”
‎Telefoanele sunt tot mai deștepte.
‎Noi de ce nu suntem?
‎De ce mesajul înregistrat ‎îmi spune să aștept bipul?
‎Suntem în secolul 21, ce dracu'!
‎Cred că suntem toți la curent cu bipul.
‎Până și tribul masai ‎de pe câmpia africană știe de bip.
‎Nu lasă mesaj până nu aud...
‎De ce mi se spune ‎să-mi las numele și numărul în mesaj?
‎Are cineva nevoie de instrucțiunile astea?
‎A primit cineva un mesaj de genul: ‎„Sunt o femeie. La revedere.”?
‎Sau: „A murit. Sună-mă”. „Cine era?”
‎Dar camera din telefon?
‎Mă întreb mereu ‎dacă înainte de a le fabrica,
‎ăia stau și zic:
‎„Sunteți siguri că-i o idee bună?
‎Nu credeți că această cameră,
‎numai ea, poate crea atâtea poze,
‎filmulețe, postări, comentarii și critici ‎încât toată energia vitală a omenirii
‎se scurge ca o baltă de pișat ‎la marginea trotuarului?
‎O fi posibil doar de la asta?”
‎„Nu.
‎Nici că masa la restaurant ‎se va sfârși cu obsedatul de poze zicând:
‎„Atenție! Facem poză.
‎Haideți!
‎Trebuie să facem poză.”
‎„De ce? Nu ne-am distrat. Vreau să uit.”
‎Și, bineînțeles, ‎cel mai neștiutor dintre noi
‎va fi cel care va face poza.
‎Cineva bătrân, agitat, stângaci, ‎confuz sau încet la minte.
‎Care nu poate ține, vedea, încadra ‎sau apăsa lucruri.
‎Care, odată ce i-ai dat telefonul,
‎acesta dezactivează camera ‎fără a o putea reactiva.
‎Nu știu... Vrea cineva...
‎Știe cineva cum să...?
‎Să-l punem pe ăla, ca să mai stăm așa,
‎cu zâmbete false ‎și cu brațul în jurul cuiva
‎pe care nu l-ai atinge în altă situație.
‎Suntem dependenți de poze.
‎E de neoprit. ‎Uneori, duc dorul telefonului cu clapetă.
‎Pe care-l văd la TV. ‎Telefoane pentru bătrâni
‎cu butoane uriașe, ca niște dale.
‎Ați văzut reclama?
‎Pentru bătrâni. ‎Două butoane: copilul și ambulanța.
‎Doar atât.
‎Lăsați numerele. Nu ne trebuie.
‎De ce nu actualizăm termenii utilizați ‎în tehnologie, ca „e-mailul”?
‎De ce „poșta” este „e-mail”?
‎Există vreo asemănare între e-mail ‎și ceea ce se întâmplă la Poștă?
‎Primul merge în rețea digitală, ‎cu fibră optică de mare viteză.
‎Celălalt e amețit și confuz,
‎venit parcă de la vechii cercetași,
‎cutreierând străzile ‎în pantaloni scurți penibili
‎și jachete cu embleme neînsemnate ‎și medalii de război.
‎Conducând cu patru kilometri pe oră, ‎șase metri la rând,
‎pe partea greșită ‎a unui camion handicapat.
‎Au câte o criză emoțională ‎și financiară o dată la trei ani jumate
‎deoarece modelul lor din 1630 ‎nu mai funcționează.
‎„Cum vom ține pasul?”
‎Nu înțeleg cum un sistem informațional ‎din secolul 21
‎bazat pe lins, plimbat
‎și câțiva bănuți pentru timbru
‎se chinuie cu concurența.
‎Directorul poștei vine mereu la TV ‎să explice greutățile prin care trec.
‎E speriat, cu cearcăne sub ochi,
‎neras, nedormit cu nopțile.
‎„Nu putem s-o mai ținem mult așa.
‎Cred că va trebui să scumpim ‎cu încă un ban prețul la timbre!”
‎Noi zicem: „Amice, relaxează-te. ‎Nici nu știm cât costă un timbru.”
‎48, 53, 61 de cenți. ‎Fă-l un dolar și o să reușești.
‎Dacă îți rămân bani, ia-ți niște pantaloni ‎și o mașină adevărată.”
‎Le-aș spune celor de la Poștă:
‎„Dacă vreți să ne ajutați,
‎deschideți scrisorile,
‎citiți-le și trimite-ți-ne un e-mail ‎cu ce scrie în ele!”
‎O să-ți dăm un bănuț pentru fiecare,
‎căci pare să fie o sumă importantă ‎pentru voi.”
‎Dar suntem oameni.
‎Oameni.
‎Omul e o specie socială, după cum vedem.
‎Avem tendința să ne strângem,
‎să ne adunăm și să ne coagulăm împreună.
‎Trăim aici, în New York.
‎Nu are logică.
‎Dacă pleci cu avionul din New York
‎și te uiți în jos, la oraș,
‎ce vezi în jurul lui?
‎Doar pământ pustiu, frumos și vălurit.
‎Și niciun om!
‎„Hai să ne înghesuim toți aici!”
‎Inconfortabil, unul peste altul, ‎trafic, aglomerație!
‎Așa ne place!
‎Oamenilor le place să fie împreună,
‎astfel ne este mai ușor ‎să judecăm și să criticăm
‎personalitățile și activitățile ‎acestor oameni.
‎Ne place să ne spunem gândurile, ‎comentariile, părerile.
‎Uneori, rămânem fără opinii.
‎Inventăm altele.
‎„Asta este”,
‎o opinie foarte populară în ziua de azi.
‎Sunt sigur că v-a spus-o vreun idiot azi.
‎Nu trece ziua fără să zică cineva:
‎„Ei bine, asta este.”
‎De ce trăiești?
‎Să spui cuvinte care să umple camera ‎cu sunete fără sens?
‎Aș prefera să-mi sufle cineva în față
‎decât să-mi spună iarăși „Asta este”.
‎Vino la mine și fă așa...
‎O să înțeleg același lucru!
‎Oamenilor le place să vorbească așa.
‎Dacă repeți un cuvânt într-o propoziție, ‎vorbești mai cu încredere.
‎Afacerile sunt afaceri.
‎Regulile sunt reguli.
‎Înțelegerea e înțelegere.
‎„Mergem acolo
‎și câtă vreme aia e aia și ăla e ăla,
‎fie ce-o fi și asta este.”
‎Ne place să spunem lucruri ‎ca să ne simțim mai bine.
‎„Măcar a murit făcând ce-i plăcea.”
‎Da, în regulă...
‎dar acum n-o mai face.
‎Și nici nu știu cât i-ar mai plăcea
‎după acest rezultat foarte prost.
‎Aș vrea să mor făcând ceva ce aș urî, ‎cum ar fi curățatul de toalete portabile.
‎Mă țin de piept, scap peria, cad și zic:
‎„Fantastic. Măcar am scăpat de asta.”
‎Și când cineva are ocazia
‎să folosească o toaletă portabilă, ‎din plastic, în public,
‎locul ăla e foarte diferit ‎față de oricare alt loc în care ai fost.
‎Chiar și tu ești altul când ieși de-acolo.
‎Cam zdruncinat, ca un veteran de război ‎sau cineva dintr-un centru de recuperare.
‎„Ești OK?”. „Da, n-am nimic.”
‎Lăsați-mă puțin. Voi fi bine.
‎O să fac o plimbare. ‎Trebuie să mă gândesc... la viața mea.
‎Nu pare să meargă în direcția ‎pe care mi-o doresc.”
‎Apropo, nu te căsători cu cineva ‎care iese dintr-o astfel de toaletă
‎și zice: „Nu e așa rău înăuntru.”
‎Nu te căsători cu acea persoană.
‎Ai multe calități extraordinare.
‎Vei găsi și tu pe cineva.
‎Nu vă mulțumiți ‎cu o persoană de acest calibru.
‎Toaletele astea sunt ușor de folosit. ‎Mereu mi se pare că arcul de la ușă
‎e mai slab decât credeam.
‎Ușa se deschide atât de ușor, de primitor. ‎„Intrați! Avem un cadou pentru dv.”
‎Un loc să te ușurezi ‎în schimbul unei imagini mentale
‎care te va face să tresari în somn ‎noapte de noapte, un an jumate.
‎Trauma zilei:
‎ușa cu arc de la toaleta portabilă.
‎Nu știu de ce îi mai zice toaletă.
‎Nu e.
‎Te răhățești într-o gaură ‎aflată într-o cutie.
‎E animalic!
‎La nivel de hiene!
‎Vrei să faci ca un câine ‎care se ușurează în iarbă?
‎Știți mișcarea aia?
‎Asta îți vine să faci ‎după ce folosești toaleta aia.
‎„De ce faci așa?”
‎„Încerc să uit ultimele minute. ‎Atâta tot.”
‎Sunteți grozavi. E tare distractiv.
‎Vă mulțumesc mult că ați venit.
‎- Jerry! ‎- Frate.
‎În regulă.
‎Să schimbăm subiectul, ‎dacă tot ne distrăm împreună.
‎Am vorbit de lucruri văzute ‎în lumea de afară.
‎Acum vreau să vă duc ‎în mica lume a lui Jerry
‎și să vă fac o idee despre ce se întâmplă ‎în viața mea personală.
‎Mai întâi, vă dau numerele de bază. ‎Toți adoră numerele.
‎Am 65 de ani.
‎Îmi cer scuze pentru șocul dat
‎de acest număr.
‎Sunt căsătorit de 19 ani.
‎Am trei copii.
‎Fiica e cea mare. Mai am doi băieți.
‎Îmi place să am peste 60 de ani.
‎E decada mea preferată din viață, ‎până acum.
‎Când ai peste 60 ‎și oamenii îți cer ceva, le spui „nu”.
‎Fără motiv, fără scuze, fără explicații.
‎Abia aștept să fac 70. ‎Nici n-o să mai răspund.
‎I-am văzut. Dai doar din mână ‎când ai peste 70 de ani.
‎„Vrei să mergem la piața de vechituri?”
‎Îmi place vârsta asta.
‎E relaxant.
‎Nu vreau să cresc, să mă schimb, ‎să progresez la ceva.
‎Nu vreau să-mi extind interesele,
‎să cunosc pe cineva ‎sau să aflu ceva ce n-am știut până acum.
‎Nu mai mint în restaurante.
‎„Cum vi se pare?”. ‎„Nu-mi place aici.”
‎„Vreți nota?” ‎„Nu, vreau să depun plângere.
‎E scandalos.”
‎Nu-mi place să mă întorc. ‎Dacă merg pe stradă așa...
‎„Jerry, uită-te la asta.”
‎Mișcarea asta. ‎Nu-mi place s-o mai fac.
‎Nu mai vreau s-o fac.
‎„Uită-te la asta.”
‎„Nu vreau.”
‎Nu mă simt bătrân sau obosit.
‎Am văzut multe, atâta tot.
‎Mă uit la întoarcere, când e în fața mea. ‎Ce zici?
‎Sau poate nu. Caut pe Google.
‎Sau voi presupune că seamănă ‎cu ce-am mai văzut.
‎La anii mei, mulți fac liste cu dorințe.
‎Am făcut și eu, dar am scris „ne-dorințe” ‎și s-a dus dracu'.
‎Vreau să puteți alege.
‎Poți bifa toate dorințele...
‎sau schimbi niște litere ‎și rămâi să te uiți la baseball.
‎M-am căsătorit târziu. ‎La 45 de ani. Am avut niște probleme.
‎Mi-au plăcut mult, din câte îmi amintesc.
‎Când eram singur, ‎aveam prieteni căsătoriți. Nu-i vizitam.
‎Mi se părea că duc o viață jalnică ‎și deprimantă.
‎Acum sunt căsătorit ‎și nu am prieteni singuri.
‎Acum, viața lor mi se pare ‎fără sens și banală.
‎În ambele cazuri, cred c-am avut dreptate.
‎Din oricare parte a căsniciei,
‎nu-i înțelegi pe ceilalți.
‎Nu pot ieși cu tipi singuri. ‎Dacă n-ai soție, n-avem ce discuta.
‎Ai o iubită? Aia e parfum, prietene.
‎Tu joci paintball.
‎Eu sunt în Afganistan cu arme adevărate.
‎Cei căsătoriți au încărcătoare ‎și gloanțe adevărate.
‎Acesta nu e un exercițiu.
‎Ăla singur se dă pe carusel ‎și suflă în morișcă.
‎Eu conduc un camion cu explozivi ‎pe o uliță.
‎Cei singuri de aici vor zice: ‎„Și dacă vreau să fiu căsătorit ca tine?
‎Ce trebuie să am ca să fiu însurat?”
‎Îți spun eu. ‎Îți trebuie răspunsuri, amice.
‎Trebuie să dai răspunsuri femeii ăleia.
‎Femeile pun multe întrebări.
‎Creierul lor e puternic,
‎activ și în alertă maximă mereu.
‎Tu dormi. Ea face cercetări.
‎Creierul feminin „coace” tot timpul.
‎Creierul feminin e cel mai competent ‎și mai capabil organ din lumea biologică.
‎Puterea fetelor!
‎Ba bine că nu!
‎Creierul feminin poate face orice.
‎Va rezolva toate problemele planetei
‎și ale vieții.
‎După aceea,
‎va trece la supoziții.
‎Situații teoretice
‎care se pot produce sau nu.
‎Femeia trebuie să știe ‎cum ai putea să răspunzi.
‎„Dacă ți-ai înscena moartea și eu aș afla,
‎ce ai avea de spus?”
‎Despre ce vorbim?
‎„Am visat totul aseară, așa că nu nega.”
‎Să fii căsătorit e ca într-un concurs TV ‎la proba de viteză.
‎Am cumpărat un pupitru. ‎L-am montat în sufragerie.
‎Mă trezesc dimineața, ‎mă pun în spatele lui
‎și răspund la întrebările soției ‎ca să-mi pot vedea de treabă.
‎Am un buton în mână.
‎„Aleg «Filme văzute probabil împreună», ‎pentru 200.”
‎Soția mea, desigur, ‎e campioana din săptămâna trecută.
‎„Aleg «Detalii din discuția de zece minute ‎de la trei dimineața acum opt ani».
‎Și aș vrea să pariez totul pe asta, Alex.
‎Mă duc la câștig.”
‎Soțul, desigur, habar n-are.
‎„Îmi pare rău, dle. ‎N-ați câștigat pachetul de sex,
‎nici vizionatul meciului la TV, ‎lipsit de vină.
‎Mulțumim pentru participare. ‎Mă asculți măcar?
‎Nu uita să iei punga aia mare de gunoi ‎când pleci
‎din studio.”
‎Un lucru pe care nu-l știam ‎înainte să mă căsătoresc
‎și l-am aflat după aceea,
‎este că zi de zi în căsnicie
‎voi discuta despre tonul vocii mele.
‎Nu știam, singur fiind,
‎că vorbesc adeseori pe un ton inadecvat.
‎Credeam că e căsătorie. ‎Se pare că e musical.
‎Mă plimb prin casă ‎într-o robă rotundă și neagră.
‎Dar ăsta?
‎Sunt aproape?
‎„Tonul. Tonul meu? Da, tonul tău!
‎Ce e cu el? Nu-mi place tonul tău.
‎Ce vrei să fac? Schimbă tonul!”
‎Știați?
‎Femeile au dreptate, ca întotdeauna.
‎Tonul bărbatului ‎se schimbă pe parcursul relației.
‎La început, ‎când bărbatul cucerește femeia,
‎în faza curtării și a flirtului,
‎vorbim cu două octave mai sus.
‎Ridicăm vocea cu două octave.
‎Vorbim așa, la început.
‎Mâncarea chinezească sau italiană ‎sună grozav.
‎Poate mergem cu mașina ‎sau facem o plimbare.
‎Vocea mea pe care o folosesc acum
‎ca să comunic cu voi
‎nu este agreată la mine acasă.
‎De asta vin să vorbesc cu voi.
‎Credeți că vorbesc așa... la mine acasă?
‎Așa de autoritar?
‎Tăria din vocea mea? ‎Credeți că vorbesc așa la mine acasă?
‎Nu.
‎Dacă aș intra în casă la mine,
‎pe care eu am plătit-o, apropo. ‎Irelevant, am menționat doar.
‎Dacă aș spune așa...
‎Dacă aș spune:
‎„Vreau să mănânc ceva!”
‎Dacă aș spune așa... ‎Orice amic mi-ar zice:
‎„Mănâncă ce naiba vrei. ‎Nu-mi pasă ce mănânci.”
‎Orice femeie va spune: ‎„De ce țipi la mine?”
‎„Nu țip!
‎Mi-e foame!”
‎Începe cearta,
‎iar când începe, ‎ești ca pe un caiac în ape înspumate.
‎Ai cască de plastic. ‎Te scufunzi, ieși afară.
‎Vâslești întruna.
‎Atunci se schimbă tonul femeii. ‎Da, nici femeile nu sunt scutite.
‎Tuturor femeilor, ‎la fiecare ceartă cu bărbatul,
‎le place să imite vocea bărbatului.
‎În uimitorul sistem de organizare ‎pe care-l posedă,
‎ele reușesc cumva să îi imite la fel.
‎„Mereu spui: ‎«Nu pot face așa ceva.
‎Nu asta am zis că o să fac».
‎Ai zis «Aș pleca». Tu ai zis «Du-te».
‎«Nu cred că m-aș simți bine».
‎«Cu prietenii tăi. ‎Mergem cu prietenii tăi».
‎Nu cu prietenii mei. ‎Cu ei, zici:
‎«Nu cred că aș putea».
‎Pe cine naiba imită?
‎Unde l-ați văzut pe tipul ăsta?
‎N-am auzit pe nimeni să vorbească așa.
‎„Pentru că nu te auzi. ‎Ar trebui să auzi cum sună.
‎Zici: «Nu cred... Știi tu».”
‎Seamănă cu tipul din Ghilda Acadelelor:
‎Noi reprezentăm Ghilda Acadelelor
‎Fiindcă e vorba de ascultare.
‎Vrei un sfat în căsătorie?
‎Faceți bine și ascultați!
‎Multe soții se plâng ‎că soții lor nu ascultă.
‎N-am auzit-o pe soția mea s-o spună. ‎E posibil.
‎Nu știu, dar...
‎Iată ce știu sigur.
‎Doamnelor, soțul vostru ‎vrea să vă facă fericite.
‎Lucrează la asta!
‎Face planuri.
‎Se gândește la asta în fiecare clipă.
‎Dar n-o poate face.
‎N-o poate face.
‎Nu știe cum s-o facă.
‎Uneori, o facem.
‎Dar nu știm cum am făcut.
‎Nu putem întreba: „Ce am făcut?”.
‎Căci ar părea că nu știi ce faci.
‎Dacă nu faci nimic...
‎O să zică: „Nu pot să cred că faci asta.”
‎El zice: „Ce anume?”
‎Femeia începe să plângă.
‎El zice: „N-am făcut nimic.”
‎Femeia zice: „Exact”.
‎Deci e un joc de șah, nu?
‎Doar că tabla e ca apa curgătoare
‎și toate piesele de șah
‎sunt făcute din fum.
‎Și nu ești singur. ‎Nu uita asta în căsnicie.
‎Societatea, cultura, tehnologia
‎te ajută în călătoria ta din căsnicie.
‎În mașina ta, de exemplu,
‎două zone, ‎butoane separate pe fiecare parte:
‎sistem de climatizare.
‎Oare cineva căsătorit s-a gândit la asta
‎și a zis: „Asta mi-ar putea prinde bine
‎dacă ești legat de cineva prin contract ‎pentru tot restul vieții
‎și vrei să-l faci să tacă”?
‎„Îngheț, mă coc, fierb.
‎Suflă pe mine.”
‎Când soția mea spune „Aerul e pe mine”,
‎este ca și cum o persoană normală ‎ar zice: „E un urs pe mine.”
‎Ăsta e nivelul de urgență.
‎Iar eu intervin, desigur.
‎„Doamne! O briză malefică și ostilă ‎îmi atacă partenerul de viață
‎care mi-a născut trei copii, ‎fără anestezie.
‎Putea să prindă bebelușii de una singură, ‎dar nu rezistă la un vântișor
‎cu un grad peste sau sub temperatura bună.
‎Sunt convins că prostia asta cu două zone ‎funcționează la sigur
‎și împiedică moleculele ‎la temperaturi diferite să se amestece
‎în interiorul lat de un metru și închis ‎al unui automobil.
‎De multe ori, la cafenea,
‎cer cafea neagră pe stânga paharului,
‎smântâna și zahărul pe dreapta.
‎Nicio problemă.
‎La restaurantele de lux ți se spune: ‎„Apă plată sau minerală?”
‎„Ambele. Același pahar, dar separat.
‎Și la mine în mașină fac la fel.”
‎Iată un moment al căsniciei ‎la care am asistat.
‎Soțul în mașină, soția pe trotuar.
‎Venise după ea la serviciu.
‎Nu a oprit mașina complet!
‎Ea a deschis ușa.
‎Țopăia într-un picior...
‎Încercând să să se prindă cumva ‎de cotieră...
‎Nu poți băga decât un picior ‎într-o mașină în mișcare.
‎Nici nu-mi pot imagina ‎ce schimb aprins de replici
‎a avut loc în mașina aceea ‎până au ajuns acasă.
‎Asta înseamnă căsnicia.
‎Doi oameni...
‎încercând să rămână împreună ‎fără să spună „te urăsc”.
‎Pe care n-avem voie să le spunem. Da?
‎Nu poți spune asta.
‎Ai voie să le simți!
‎Asta da.
‎Dar nu le da drumul.
‎Spune altceva. Orice.
‎„De ce dracu' n-avem niciodată ‎bandă scotch în casa asta?”
‎„Bandă” e „eu”, „scotch” e „te”, ‎„casă” e „urăsc”.
‎E mai bine.
‎Nu spui „Îmi vine să te omor”.
‎Zici: „Ce amuzantă ești uneori”.
‎„Jerry, am vrea să ne explici mai detaliat
‎și în mod exact cum ai reușit,
‎fiindcă am văzut ‎că erai un tip singur, obișnuit
‎și burlac la 45 de ani.
‎Apoi, dintr-odată, te-ai schimbat.
‎Căsătorie, soție, copii, familie. ‎Cum ai reușit?
‎Cum te-ai aclimatizat? ‎Cum ai procreat și ai coabitat,
‎învățând să te adaptezi
‎ca să nu le agravezi?”
‎O întrebare foarte bună,
‎căci un bărbat însurat nu va supraviețui
‎dacă nu are un sistem puternic ‎de conversie gând-vorbe,
‎control și filtrare la ieșire.
‎Nu dai din gură... în căsnicie!
‎E riscant.
‎Când sunt cu soția, ‎pe care o iubesc mult,
‎și îmi vine un gând,
‎primul lucru care-mi vine în minte este: ‎„Știu că nu-l pot spune”.
‎Aș putea spune ‎că l-am auzit de la altcineva.
‎Apoi putem avea o clipă de duioșie,
‎zicând amândoi ‎cât de idiot a fost respectivul.
‎Ne înțelegem minunat.
‎Avem trei copii, v-am zis. ‎Ne-am întors dintr-o vacanță de familie
‎sau cum îi spun eu:
‎„Să dăm mulți bani ‎ca să ne certăm la hotel.”
‎Nu știu ce naiba mai făceam.
‎Să ne certăm pe biciclete.
‎„Te omor”. ‎„Te omor mai mult”.
‎Să folosim injurii ‎pe o plajă curată, cu nisip alb.
‎Să ne certăm despre cât de cuminți ‎sunt copiii altora.
‎Oare și ei or fi ieșit aseară pe balcon
‎cu nuci de 12 dolari ‎ca să le-arunce în cap la oaspeți?
‎Deci fiica mea e cea mai mare.
‎Are 18 ani, tocmai a terminat liceul ‎și merge la facultate.
‎E un pas important pentru părinți.
‎Mulțumesc.
‎Am făcut o treabă grozavă. ‎Am terminat liceul.
‎Multă lume mă întreabă:
‎„Cum te simți, Jerry? ‎Primul copil pleacă de-acasă?”
‎Sunt bine.
‎Sunt OK.
‎Eu o văd ca și cum ‎aș găsi un pui de aligator,
‎l-aș pune în cadă și le-aș zice la toți:
‎„Uită-te.
‎Eu l-am găsit. ‎Pune-i degetul în gură. Simți dinții?
‎Dinți mici, ascuțiți.”
‎Apoi, anii trec și zici:
‎„Cred că trebuie ‎să-l scoatem naibii de-aici.
‎Pentru că…
‎Nu e normal.
‎Chestia asta e... înfricoșătoare.
‎Chestia asta trebuie să fie în altă parte, ‎să ucidă alte ființe și să le mănânce.
‎Asta ar trebui să facă.”
‎Îmi place să fiu tată. ‎Am asistat la naștere.
‎Evident, ‎cel mai dramatic moment din viață.
‎Dacă doi oameni intră într-o cameră ‎și ies trei...
‎are loc ceva important în acea cameră.
‎La sfârșitul vieții, ‎ne întoarcem în aceeași cameră,
‎în același pat, același decor.
‎Și, din nou, ies mai mulți oameni
‎decât au intrat,
‎dar așa stă treaba cu oamenii.
‎Trebuie să rulăm marfa, produse proaspete,
‎lanțul de aprovizionare merge.
‎Îi băgăm, îi scoatem. ‎Cu asta se ocupă spitalul.
‎Odihnă, loc curat.
‎Dacă iese rău, te ajutăm să-ți revii.
‎Scrie „Spital” la intrare, ‎dar ar putea fi și „Hypermarket”.
‎Deoarece copiii vin întruna. ‎Lor nu le pasă.
‎Crezi că le pasă ‎dacă lumea e un dezastru
‎sau ai probleme?
‎„Venim!
‎Vrem cu voi!”
‎Vin aliniați ca niște gogoși.
‎Alți copii.
‎De ce-au venit?
‎Au venit să ne înlocuiască.
‎Asta le e misiunea.
‎Nu vedeți ce se întâmplă?
‎Ne dau la o parte.
‎Primele lor cuvinte sunt „mama”, „tata”
‎și „pa”.
‎„O să vedem noi cine poartă scutece, ‎până la urmă.”
‎Asta gândesc copiii.
‎Dar tata se zbate să țină pasul.
‎Le zic mamelor de aici ‎că vrem să fim ce vreți voi să fim.
‎Dar n-o putem face!
‎Vrem s-o facem.
‎S-a născut copilul. ‎E cel mai uimitor lucru.
‎La o femeie se activează instinctul.
‎La bărbat, nu se activează nimic.
‎E același tip, care stă acolo.
‎Am stat cu ei ani de zile, ‎dar se uitau la mine
‎de parcă aveau de gând să-mi spună:
‎„Mă scuzați, vă ajută cineva?
‎Mamă, a venit iar tipul cu căluțul. ‎Ne trebuie ceva?”
‎Evitarea este instinctul domestic ‎al bărbatului.
‎Golful, activitate de evitare absolută.
‎Un joc ilogic de greu, atât de inutil, ‎irațional, consumator de timp.
‎Cuvântul „golf” nu poate să însemne decât:
‎„pleacă și lasă-ți familia”.
‎Am mulți prieteni care joacă. ‎Le place. Mult.
‎„Jerry, ți-ar plăcea.
‎E un joc foarte greu.”
‎„Sunt sigur că e.
‎La fel de greu arunci un Tic Tac ‎la 100 de metri într-o cutie de pantofi.”
‎În mintea fantezistă a tatălui, ‎după ce vine de la golf,
‎familia va ieși să-l întâmpine
‎și să audă poveștile palpitante ‎ale aventurilor sale la golf.
‎În realitate, nimeni nu știe ‎când a plecat sau când s-a întors.
‎Opt ore și jumătate ‎de hăcuit nisipul și buruienile
‎și de condus băut ‎o mașinuță plină cu clovni.
‎Cu toate astea, tatăl rămâne mândru...
‎îmbrăcat în haine bizare prin casă, ‎în timpul weekendului.
‎Toți tații adoptă, în esență,
‎stilul vestimentar ‎din ultimul lor an fericit al vieții.
‎Orice ar fi purtat cam pe vremea ‎când s-a căsătorit,
‎el rămâne blocat în acel moment
‎din istoria modei
‎până la sfârșitul vieții.
‎Vezi tații pe stradă: „1905, 1991, 1983.”
‎Am dus copiii la film ieri.
‎Anunț nou în sală ‎pe care nu-l mai văzusem:
‎„Vă rugăm să luați gunoiul ‎din jurul scaunului la plecare.”
‎„Bine.
‎O să vin în salopeta de deținut ‎și cu bățul de lemn cu un cui în el.
‎Poate curăț și autostrada ‎după terminarea genericului.”
‎Nu iau nimic!
‎Eu l-am aruncat pe jos.
‎Avem o înțelegere ‎cu angajații de la cinema.
‎Înțelegerea este: ‎Ne fraieriți cu biletele!
‎În schimb, după ce am terminat ceva,
‎deschid mâna.
‎Să se rostogolească opt rânduri.
‎Nu-mi bag mâna ‎în gaura aia neagră și înfricoșătoare
‎ca să scot trei gume de mestecat, ‎lipite acolo de la ‎Închisoarea îngerilor.
‎Ei ce-au făcut pentru noi?
‎Ne-au dat un suport de pahar? ‎Asta numesc ei lux?
‎Să ne dea o pușcă cu popcorn ‎care trage la fiecare cinci secunde
‎pentru a completa starea asta de zombi.
‎Suportul de pahar e obiectul ‎care ne definește cultura.
‎„Nu ținem pahare în mână!
‎Nu le prindem cu mâna!”
‎Mâini libere.
‎Dă-mi o pălărie de cowboy ‎cu beri de fiecare parte și tub de supt.
‎O lesă de câine cu fir suplimentar,
‎în caz că trage câinele, apăs un buton ‎și-l las să ducă firul ca un pește-spadă.
‎Într-un WC public, ‎vreau senzor de mișcare pe vas,
‎la chiuvetă și pisoar.
‎Nu vreau să fac nimic.
‎De ce chiuveta nu e la fel de simplă ‎ca toaleta?
‎Trebuie să faci magie ca David Copperfield ‎ca s-o poți folosi.
‎Cine a proiectat toaleta ‎cu fantă în partea de jos?
‎Ca să vedem craci de pantalon, ‎inerți și prăbușiți,
‎și bombeuri funeste care își ițesc capul
‎de sub cureaua flască și neputincioasă.
‎Cât ar costa în plus ‎să cobori peretele ăsta cu încă 30 de cm?
‎E cel mai ieftin perete din lume.
‎Un panou metalic.
‎Nici măcar n-au îmbinat strâns panourile ‎la colțuri!
‎De ce nu le apropie?
‎Treci pe lângă ele și vezi un ochi de om, ‎speriat și terorizat.
‎V-a străfulgerat vreodată un alb de ochi?
‎Doar o pupilă?
‎De ce le facem asta oamenilor?
‎Nu sunt cal. ‎Nu vreau să stau într-o boxă.
‎Dacă e o boxă, de ce nu pot scoate capul? ‎Caii așa fac.
‎Colegii mei de muncă îmi știu pantofii.
‎Atunci să-mi vadă și fața.
‎„Bună, Bob, ce mai faci?
‎Da, de aceea am plecat ‎de la ședința aia mare.
‎Am avut de făcut propria prezentare ‎în Power Point.”
‎Mulțumesc, New York. ‎Ați fost cei mai buni.
‎Vă iubesc!
‎Voi m-ați lansat. Apreciez asta.
‎Mulțumesc că ați venit la spectacol.
‎Sper că v-a plăcut.
‎Noapte bună!
‎În elicopter, faci așa...
‎Te apleci puțin înainte să sari.
‎- Asta ce e? ‎- E la ușă.
‎Ce faci?
‎Da!
‎- Foarte bine. ‎- Mulțumesc!
‎Subtitrare: Dan Butuza