"VELKOMMEN TILBAKE IGJEN...
"GODT Å SE ALLE SAMMEN...
"FINT AT FAMILIEN ER SAMLET IGJEN...
"TIL SESONG TRE."
Vi er i en unik situasjon i Star Wars-galaksen
hvor vi er en del av noe større,
JON FAVREAU - FORFATTER/PRODUKSJONSLEDER
men vi utformer også vår egen historie om disse figurene.
Første sesong av The Mandalorian handlet egentlig om
RICK FAMUYIWA - PRODUKSJONSLEDELSE/REGI
enkle historier
om ukas dusør.
Jeg kan bringe deg inn varm...
Eller kald.
Vi planla handlingen i sesong to,
og jeg tror Jon og Dave gradvis fikk et klart bilde
av hvordan dette kunne utvikle seg i sesong tre.
Vi introduserte mange nye figurer,
mange av dem er eldre figurer, i andre sesong.
Og hver hadde sin egen historie.
Mørksabelen. Den tilhører deg.
Hun kan ikke ta imot den.
Den må vinnes i slag.
Ved å se hvordan disse figurene samhandlet
og hva som foregikk
i Star Wars-galaksen etter krigen,
begynte visse ting å utfolde seg på en organisk måte.
Med alt arbeidet jeg hadde gjort med mandalorianere
og alt arbeidet til
Jon og det han hadde tenkt om mandalorianere,
fant vi en middelvei mellom de to.
Og imens møtte vi andre fantastiske historiefortellere,
som Rick Famuyiwa, som ble med i teamet vårt,
Noah Kloor, som ble med i teamet vårt
og tilførte dybde og omfang til alt vi gjorde.
Siden Kathy Kennedy førte Dave og meg sammen
for å samarbeide om The Mandalorian i sesong én,
har hun hjulpet oss med å finne andre flinke filmskapere å jobbe med.
Nå er det ikke bare én eller to personers visjon
av hvordan disse menneskene samles, vi er ei gruppe.
Og galaksen vår blir større og mer fullstendig
enn noensinne.
Dette handler ikke bare om en god historie som er godt fortalt
BRYCE DALLAS HOWARD - REGI
men også om å føre filmskapingsmediet fram.
Det er spennende.
Og Jon satser mer for hver sesong.
Det har vært en glede å komme på jobb
og spørre meg selv,
og det har blitt del av mantraet mitt: "Hva skal jeg lære i dag?"
Rick, Jon, Dave og Bryce
og alle andre som jobber på en gitt dag,
kan du lære noe av, og jeg stjeler alt.
Det føles bra. Jeg vil gjøre det igjen.
Grunntanken for første sesong
var ideen om at talentfulle regissører på egen hånd
kom til serien med sine egne synspunkter og visjoner,
men at dette passet inn i et overordnet konsept
om Jon og Daves idé om verdenen fra begynnelsen av.
Og jeg tror at for hver sesong som har gått,
har nye stemmer kommet inn.
"NOEN NYE REGISSØRER ER MED.
"NFL-UTVELGINGEN VAR FLOTT.
"DET KOMMER ET FLOTT KULL."
PETER RAMSEY - REGI
Jeg regisserte Spider-Man: Into the Spider-Verse,
blant annet.
Jeg tror de følte at en som hadde jobbet i animasjon
og hadde en bakgrunn
innen forhåndsvisualisering
i bildemanus og i mange av fasene i animasjon,
kunne passe bra til denne prosessen.
Jeg tror blikket ditt må gå helt rundt og ikke hvile der.
-Så det går tilbake til fronten? -Ja.
For da vises du i en fin profil.
Jeg har vært Star Wars-fan siden den første filmen kom ut.
Så det føltes uvirkelig å kunne få jobbe med denne serien.
Jeg klippet filmen min Minari i 2019,
og klipperen sa:
"Du må se serien Mandalorian."
Og jeg bestemte meg for å se den.
Jeg sa til agentene mine:
"Om jeg kan få snakke med Jon Favreau,
"vil jeg bare hilse på ham og be om en jobb."
De fikk tak i Jon.
Han hadde sett filmen min og sa han likte den.
Vi hadde en fantastisk samtale.
Jeg sa at jeg ville ha elsket å jobbe med denne serien om mulig.
Han sa: "Ok, vi tar deg."
Jeg ble veldig forbløffet og kjempeglad over å komme hit.
Du roterer idet du nærmer deg planeten.
-Ok. -Vi ser det.
Ok. Fint.
Da jeg skulle spille i Mandalorian, fordypet jeg meg i den.
Jeg hadde hørt om studioet Volume.
Det føltes som en sjanse til å prøve noe jeg ikke hadde prøvd før.
Kan vi gjøre noe så det føles som et opptak om babyen?
Fint.
Med denne fyren som flyr mot oss gjennom bildet.
Bakgrunnen min innen filmfotografering hjelper meg som regissør.
Jeg tenker med hjertet,
føler med hjertet, filmer med hjertet.
Valutaen vår er empati og følelser.
Og det overføres fysisk
og teknisk gjennom linsen
eller i å få en skuespiller til å føle noe.
Imperiet ville straffe oss.
Slette minnet vårt.
Denne opplevelsen har åpnet øynene mine.
For jeg har brukt
størstedelen av minst et par tiår
på å tenke at dramaer måtte være velfundamenterte.
Og så med The Mandalorian å innse
at du slipper alt man kan relatere seg til
inn i en verden, og den er ennå velfundamentert.
Du kjenner deg igjen, og den rører deg.
Det er en utfordring i denne serien
hva angår forhold,
fordi hovedpersonen bruker hjelm hele tida.
Så jeg tror at mye av det som utforskes tematisk,
har å gjøre med intimitet, sårbarhet og masken
vi legger over det.
Å la en hjelm eller en maske være ansiktet til en figur
er noe jeg forbinder med den originale trilogien under oppveksten.
Du tenker på Darth Vader.
Du tenker på droidene, på C-3PO og R2-D2.
Oppfør deg pent, ellers får vi bråk.
Jeg hadde lyst til å ta utfordringen.
Og Dave og jeg diskuterte dette mye.
"Kan vi ha en serie
"der hovedpersonens ansikt er skjult?"
Ved å balansere den figuren med Grogu
får du en todelt hovedrolle.
Først et menneskelig, sårbart, empatisk, sjelfylt lite barn
og så en figur som har levd og gjort mye...
Du kan bare forestille deg utfordringene og eventyrene hans.
Det var kombinasjonen av disse figurene som ble hjertet og sjelen.
Og vi visste at vi måtte jobbe fram til den uunngåelige atskillelsen noen ganger.
Og denne sesongen handlet om å føre dem sammen igjen.
En mandalorianer må forstå kart og komme seg fram.
Slik flyr man seg aldri vill.
Når vi starter sesong tre,
må han møte konsekvensene av avgjørelsen
han tok i sesong to der han tok av seg hjelmen
for å hjelpe barnet.
Greit, kompis.
På tide å dra.
Ikke vær redd.
Det blir konsekvenser av det.
Du har tatt av hjelmen.
Hva verre er, du gjorde det frivillig.
Du er ikke lenger mandalorianer.
Og utforskningen av det åpner opp for
mange ulike synspunkter på hva det vil si å være mandalorianer.
Og hva det vil si å være selveste mandalorianeren.
Sekten din ga opp Mandalore lenge før renselsen.
Hvor var du da?
I denne sesongen er Bo også på mange måter mandalorianeren.
For det handler så mye om historien og utviklingen hennes
og hennes opprinnelige ideer om å dra tilbake
og samle folket sitt
som sporet av etter at hun mistet mørksabelen.
Jeg vil bli med deg.
Det er ingenting igjen å bli med i.
Hva med planene om å ta Mandalore tilbake?
Da jeg kom tilbake uten mørksabelen, forsvant kreftene mine.
Hun oppnådde sin posisjon etter eventyr vi har sett.
Fra adelen og hun har vært med i Dødsvakten.
Hun har eksistert i mange ulike sammenhenger.
Hun er også en figur som kan utvikle seg videre.
Ikke alle mandalorianere er dusørjegere.
Noen av oss tjener et høyere formål.
Hun tror på mørksabelen.
Men du blir ikke en stor leder
bare av å holde et våpen.
Hun må ønske å være denne lederen og ha tro på seg selv.
Hun var en figur som ikke hadde fullført livsreisen
og utviklet identiteten sin fullt ut.
Det er en stor mulighet for historiefortelling.
Uten sabelen er hun tronpretendent.
I denne sesongen får vi oppleve
en fullstendig reise og framføring
der Katee kan bruke ikke bare hele sitt utrolige talent,
men all sin kunnskap og erfaring
fordi hun har spilt denne figuren i over et tiår.
Du lyktes hvor mange har mislyktes.
Jeg har lært av de beste, inkludert deg.
Jeg skulle ønske jeg var god til noe annet enn krig.
Da Dave ba meg spille Bo-Katan i Clone Wars,
tok jeg figuren han hadde skapt,
og overførte visjonen hans vokalt til skjermen.
Bare gå. Jeg tar meg av dette.
Da de foreslo at jeg skulle spille henne i realfilm,
måtte jeg tenke over det.
For jeg ante ikke
hvordan hun så ut ikke-animert.
Så jeg måtte lære meg figuren på nytt
og overføre det til bevegelse.
Til måten hun brukte munnen, gikk og stod på,
og starte på nytt.
Det var vanskeligere enn jeg trodde.
Jeg var en del av kongefamilien.
Jeg avla trosbekjennelsen og fikk masse gaver.
Men ritualene var bare teater for undersåttene våre.
De elsket å se prinsessen resitere de mandalorianske prinsippene
mens faren hennes så stolt på.
Et hjertevarmende skue.
Vi visste ikke hvordan sesong tre skulle avsluttes,
men vi visste at vi måtte til Mandalore.
At det var dit ting var på vei.
Og vi visste at vi skulle begynne
å håndtere det som hadde skjedd, og det vi hadde arrangert.
Vi visste også at
på grunn av kunnskapen om reglene og trosbekjennelsen
blant mandalorianerne med hjelm,
at idet ulike grupper mandalorianere samlet seg
og han viste ansiktet,
at vi ikke kunne nullstille og begynne på nytt.
Så vi tok avgjørelsen.
Figuren måtte
gjennomgå en slags forløsning
om han igjen skulle godtas i kulturen han hadde så kjær.
Trosbekjennelsen lærer oss om forløsning.
Det er ikke mulig etter ødeleggelsen av vår hjemverden.
Men hva om gruvene på Mandalore ennå eksisterer?
Mandalore var en interessant utfordring,
fordi vi ikke hadde sett en realfilmtolkning av den.
Dave Filoni skapte mye av det for den animerte serien.
Og vi måtte overføre det til realfilm.
George Lucas fikk ideen om at planeten var ødelagt.
Så overflaten er stort sett ørken.
Og innbyggerne bor i kunstige kupler.
Inne i kuplene er det en frodig kultur.
Og det var vanskelig med tanke på balansering:
"Hvor mye ødeleggelse kontra estetikk
"skal vi ha for Mandalore?"
Vi så på et sted for atomprøvesprengning der eksplosjonen var så varm
at den smeltet sanden til et glasslignende materiale.
Og Jon sa at ideen var at overflaten til Mandalore
hadde gjennomgått en slik serie atomeksplosjoner
at overflaten hadde smeltet til et skinnende materiale
med den grønne fargen til trinititt.
Og vi gjorde mye for å utforske det,
også kjøp av radioaktivt trinititt
som du må behandle med hansker.
Vi bestemte oss for en prosess som brukte en spesiell harpiks
som lignet på konseptillustrasjonene og var holdbar.
Du må brukte noe som varer gjennom produksjonen.
JASON MAHAKIAN - MODELLMAKER
Jon og Dave elsker den gamle måten å lage film på.
Mange modeller.
Andrew ringte meg og sa: "Du må skulptere et hulesett."
Så skulle Phil Tippett samarbeide,
ta med teamet sitt og utforme innvendig.
Hele landskapet.
Jeg skulpterte hele formen,
og Phil gjorde den vakker.
En en del av oppvekstminnene våre fra Star Wars
er at mye av det er Phils estetikk.
Om det var dejarik-sjakkbrettet med stop-motion-sjakkfigurene
eller rancoren.
Phil Tippett var en av George Lucas' samarbeidspartnere,
og vi syntes det ville vært stort å samarbeide med ham
om å utforme Mandalore.
Å skape noe som både var teknisk og marerittaktig.
Fordi vi ville at gruvene på Mandalore
skulle se annerledes ut enn alt annet i serien.
Og selvsagt var Phil Tippetts estetikk
noe vi mente vi kunne dra fordel av.
Vi bruker modellene hans til fotogrammetri
og bygger dem inn i Volume og dataanimasjonen.
Det er selvsagt stort for Star Wars-fans å se Mandalore
og ruinene av en ødelagt by.
Se deg rundt.
Det er ingenting igjen.
Et stort samfunn er et minne.
Folk går i gamle fotspor
og trenger stadig dypere inn i dette.
Og hvordan får du fargenyansene til å føles annerledes og nye?
Går vi fra mer gjennomskinnelig grønt til dypere grønt?
Og hvordan føles det for Bo å se Mandalore for første gang,
hun vokste jo opp der og så den ødelagt,
versus mandalorianeren som har dyrket den,
men aldri vært der?
Og hvordan ser vi det gjennom ulike figurers øyne?
"Disse gruvene ble til under den første Mandalore.
"Ifølge gammel folketro var gruvene en gang en mytosaurhule.
"Mandalore den store skal ha temmet det mytiske beistet.
"Fra disse legendene stammer hodeskallesignetet
"som ble symbolet på planeten vår."
Mytosauren stammer fra et symbol
på kostymet til Boba Fett.
Det var et symbol som virket behagelig da.
Det var en hodeskalle av en skapning med støttenner.
Og i løpet av tiårene har det blitt en bestemt art.
Og det sies at mandalorianerne red på mytosauren
og at skapningen hadde utviklet seg på den planeten.
Den nevnes når man snakker om gammel mandaloriansk historie.
Men alt kom fra det symbolet.
Og vi refererte til den i sesong én da han lærte å ri blurrgen.
Kan du låne meg en landspeeder eller speedersykkel?
Du er en mandalorianer!
Forfedrene dine red på den store mytosauren.
Du klarer vel å ri på denne folen?
Jeg elsket det. Det føltes som en westernfilm.
Å ri på hest, å temme den ville mustangen.
Det var morsomt å leke med det.
Men i det vi tenkte mer på å skulle dra til Mandalore,
sa folk: "Hva kan vi ta med i dette?"
Hvordan kunne vi ta med mange historier som har blitt fortalt
som ikke er i kanonen,
men som anerkjenner at mange kreative mennesker
har bidratt til Star Wars opp gjennom årene?
De eldgamle sangene spådde at mytosauren
varslet en ny tidsalder for Mandalore.
Dessverre fins den bare i legender.
Hvis du arrangerer noe i begynnelsen av en film
men fullfører det på slutten,
føles det tilfredsstillende
med denne utsatte gleden, at noe har lønt seg.
På TV kan du gjøre dette over mange år.
Det er veldig tilfredsstillende.
Mytosaur-øyeblikket har for henne med tro å gjøre:
Hun ser noe som skulle ha vært umulig.
Og hun bes om å tro på det.
Om skapningen stiger opp av vannet og viser seg,
er det for åpenbart.
Det må være noe isolert. Noe bare hun ser.
Noe hun må velge om.
Stoler du på øynene dine?
"Så jeg virkelig det? Hvordan er det mulig?"
Så du noe levende?
Som hva?
Ingenting.
Vi er en sosial art. Vi knytter oss til hverandre.
Vi påvirkes av menneskene vi tilbringer tid med.
Spesielt dem vi møter utfordringer og jobber sammen med.
Det som virker naivt for henne, er at det kanskje er noe som...
Det handler ikke bare om at hun informerer ham
om hvordan det er på Mandalore,
men kanskje hans nye perspektiv vil informere henne.
Hvorfor er mye som burde ha vært umulig, mulig?
Hvorfor tror mandalorianeren, Din Djarin, på masse falske ting
som bare mandalorianske barn skulle tro på?
Men idet hun ser ham ha denne troen,
endres verden rundt ham.
Til det bedre.
Så begynner hun å forandre seg, fordi hun tror at dette kanskje er veien.
Når du velger mandalorianernes vei,
ser du mange ting.
Men den var virkelig.
Dette er veien.
Denne sesongen skulle vi skape sju distinkte miljøer.
To av dem har vi alt sett.
Et av de mest fascinerende for meg var å besøke Coruscant på nytt.
En billion fastboende.
Fantastisk.
Alle samarbeider for å skape noe bedre.
Får meg til å føle meg ubetydelig.
Når vi har kommet til Coruscant,
begynner vi episoden min i operahuset.
Det samme operahuset som i Sithene tar hevn.
Så jeg
så hvordan det rommet ble filmet i originalfilmen
og det visuelle språket i den filmen.
Og prøvde å gjenskape det her.
I Sithene tar hevn går figuren opp trappa.
Anakin løper opp trappa.
Og her inne går Pershing ned trappa.
Så vi prøvde å sette kameraet på et lignende sted
for å vise publikum:
"Vi går tilbake til steder dere kan ha sett før."
Jeg er heldig.
Og vi er heldige som har deg, dr. Pershing.
Jeg håper du syns at byen er komfortabel.
Ja. Selv om alt er behagelig sammenlignet med Ytre Randsone.
Coruscant er et miljø som er så rikt
og har så mye historie.
Da jeg designet den sammen med George Lucas i 1995,
designet vi størstedelen av planeten.
Og i forløper-filmene ser du bare en liten del av det.
Så det er skapt mye design
som vi ikke har kunnet vise.
Jeg syns det er morsomt at
Coruscant har et unikt formspråk for speederne.
Lufttaxier.
Vi hadde sett noen av dem i forløperne.
Jeg tenkte: "Ville det ikke ha vært fantastisk
"å bringe designene tilbake?"
Og det gjorde vi.
Det er nesten nøyaktig de samme fargene.
Vi laget bare vår egen versjon til serien.
Vi er framme. Amnestiboligene.
Se deg for mens du går ut av kjøretøyet.
Da jeg begynte i denne jobben, fortalte Jon og Dave meg
at jeg ville gjøre det bra om jeg fant en sjanger
å sette denne episoden i.
Da jeg leste manus, tenkte jeg straks på Hitchcock.
Sikkert at vi er alene?
Jepp.
Alle skipene er ubrukelige.
De må ikke bevoktes.
Hele sekvensen vi filmet i toget,
prøvde vi å filme på Hitchcock-måten.
Vi tok med mange visuelle stiler
og den typen spenning han har i sitt visuelle språk.
I mye av denne serien bruker alle hjelm.
Men Omid og Katy måtte bære denne episoden
med framføringene og blikkene sine,
med hvordan de subtilt reagerer på ulike ting.
De var fenomenale.
Ta deg sammen.
Du er flinkere til dette enn meg.
Du får taket på det.
Vi lager ikke typisk TV.
Jeg har jobbet med TV i hele karrieren.
Dette er noe annet. Det er mye større
og mer omfattende. Mye mer involvert.
Jeg visste ikke så mye om Star Wars.
Men materialet var bra.
Fire år senere holder vi ennå på.
Det er favorittregissøren deres.
-Ja! -Ja!
Jippi, Carl!
Dere kan ikke si det. Jeg sier det for dere.
Velkommen tilbake til 304.
Carl hadde en viktig oppgave denne sesongen.
Med en hel episode med massevis av bevegelige deler.
Vi har barn som blir tatt av store fugler,
og masse mandalorianere og enorme kampscener.
Og fjellklatring.
Episoden hans inneholdt alt.
Det er fascinerende at den mandalorianske kulturen
er noe vi hentyder til i hver episode i utgangspunktet.
Og i episoden jeg fikk regissere,
åpner vi med en opplæringssekvens.
Så vi kan se hvordan man blir introdusert til den kulturen
med alle ferdighetene man trenger.
Og babyen er viktig i den åpningen.
Klar.
Begynn!
Tre poeng. Vinner!
Kreativiteten din setter grenser for historien din.
Vi prøver å gi publikum noe de aldri har sett før.
I sesong én
vil Jon lage en baby-Yoda.
Jeg sa: "Hva? Hvorfor skulle vi gjøre dette?
"Det høres ut som en dårlig idé."
Men du legger den første frykten til side og sier:
"Ok, la oss undersøke dette."
Og jeg sa:
"Jon, skal du gjøre dette, blir jeg med deg.
"For Yoda er en av Georges favorittfigurer,
"og vi kan ikke rote til dette."
Men jeg kjente også til Jon som filmskaper.
Jeg vet at han har et godt hjerte
og kan å fortelle historier som er meningsfulle for folk.
Og at kanskje dette lille barnet kan bli noe spesielt.
Men vi trodde ikke det skulle bli ei dokke,
heller dataanimasjon.
Jon har nettopp laget Løvenes konge og Jungelboken,
der det er enestående troverdig dataanimasjon.
Og her sier Werner Herzog: "Nei. Tro på dokka."
Og det gjorde verden.
Jeg vil gjerne se babyen.
Den sover.
Vi skal være stille.
Grogu-dokka forbedres hvert år.
Og Legacy-folka klarer å finne måter
som lar dokka gjøre så mye praktisk som mulig.
Ikke undervurder hvor viktig tolkningen hans av øyeblikket er.
Ok.
For han er alles prøvestein.
Vi jobber best når de behandler dokka som en skuespiller.
De forteller den hva den skal gjøre, og vi hører det.
Og vi reagerer på hva regissøren ønsker.
"LA OSS BRUKE KRAFTEN LITT LENGER FØR KASTET...
"...OG LA DET GÅ LITT TID FØR HÅNDA KOMMER OPP."
Det er en uuttalt kjemi i dette der vi...
Bare å bli kjent med ham og se denne figuren utvikle seg.
Han har sin egen personlighet vi alle forstår.
Nei, Grogu.
Og kutt.
Hvordan Jon integrerer Grogu i disse historiene
og til tider forteller historien fra Grogus synspunkt, er vakkert.
Bare vakkert. Det er det eneste ordet.
Dette er smia.
Smia kan vise svakheter.
Vi visste at vi måtte fortelle flere historier
fordi vi har vist tilbakeblikk om hva som skjedde med Grogu.
Hvordan han slapp unna jedi-tempelet.
Vi har vist små glimt fra minnene hans.
Senest i The Book of Boba Fett.
Så vi ville fortsette å fortelle den historien i små kapitler.
Vi måtte finne ut: "Hva er neste kapittel?
"Hva ville sannsynligvis ha skjedd?"
Heisen! Få ungen til Kelleran! Stikk!
Grogu måtte ha en redder-følgesvenn
før Mando, og det måtte være en jedi.
Og da er det viktig hvem det er.
Det har stor betydning.
Og jeg syns det er fint når det er noen
"i familien" her på Lucasfilm.
Noen som har representert Star Wars,
samhandlet med fans, holdt fanen høyt.
Og Ahmed Best har vært en viktig del av Star Wars-historien.
Ikke vær redd, gutt. Alt ordner seg.
Jeg ser at det er babyen. Skal jeg senke dette eller holde den oppe?
Ja, du er ikke på vakt lenger.
-Nettopp. -Ikke sant?
Løft den når du tar opp det andre.
-Nå skal du gjøre det. -Skjønner.
Han vokste opp som en del av det.
Gjennom de ulike epokene.
Jon! Vi har ikke sett hverandre siden forløperne, da jeg var 16 år.
Jeg var her under forløperne.
Han har også kampsporttrening.
Han introduserte figuren Kelleran Beq, en jedi, til Star Wars.
Og vi tenkte at dette kunne bli en kul mulighet
til å ta ham med i The Mandalorian.
-Det har ikke gått opp for meg. -Nei.
Jeg trodde aldri jeg skulle komme tilbake.
Særlig slik. Så det er galskap.
Ikke vær redd. Vi skal møte noen venner av meg.
Men hold deg fast. Landingen blir humpete.
Da jeg skrev om figuren våpensmeden
i den første episoden av The Mandalorian,
prøvde vi å utfylle den mandaloriansk læren.
Og vi avgjorde tidlig
at denne figuren skulle anses som sjamanistisk.
Dette ble samlet i den store utrenskningen.
Bra at det er hos stammen igjen.
Det ble audition, og agenten min sa...
EMILY SWALLOW - VÅPENSMEDEN
...at det antakelig hadde noe med Star Wars å gjøre.
Jeg visste at denne figuren ledet ei gruppe mennesker i skjul.
Det stod at hun var zen-aktig, og det var det jeg hadde å gå på.
Jeg husker at i audition-scenen
måtte jeg si replikken: "Dette er veien."
Og jeg ante virkelig ikke noe.
Dette er veien.
Jon sa at spesielt for henne
skulle de tilbake til Kurosawa-filmer og The Last Samurai.
Og det majestetiske, stille og kongelige.
Og det hjalp mye.
Emily har gjort en fantastisk jobb
for å gi denne figuren liv
og menneskelighet.
I tillegg til masken og arketypen.
Vårt folk har forvillet seg fra veien, og det holder ikke at noen få går den.
Vi må gå den sammen.
Det er mye bakgrunnshistorie
og det er mange bevegelige deler i sagaen som virker som
blir realisert i denne sesongen.
Mange av dere kjenner ikke Greef Karga.
Og de som gjør det, kjempet mot ham da dere reddet meg
fra bakholdet hans på Nevarro for mange sykluser siden.
Siden da har han forandret seg
og har risikert livet for å redde meg og barnet jeg har ansvar for.
Min episode er sentrert rundt Greef Karga og Nevarro.
Jeg forlater ikke byen min.
Vi må få folket i sikkerhet.
Greef Karga er på dette punktet egentlig en byråkrat.
Men han kan å sno seg
og trår til når det er nødvendig.
Ikke forveksle gjestfriheten min med svakhet.
Altså å skyte styrmannen min med kaldt blod?
Da han ble uforsiktig på planeten din.
Han skjøt først.
Denne episoden sneier innom flere ulike sjangre.
Piratene ledet av Gorian Shard
er beslektet med klassiske sjørøvere.
Helt ned til kostymedetaljer.
Vi hadde det gøy med det.
Men når actionen og beleiringen er i gang,
hjelper mandalorianerne folket på Nevarro.
Og det blir en kamp som føles litt
som Redd menig Ryan.
Det blir en full kampsekvens.
Det er eksplosjoner og håndholdte kameraer,
alle kjennetegnene på militære kamper.
Du liker virkelig et bildemanus,
og det får vi aldri.
Nei.
-Tre personer i lufta samtidig. -Jøss.
Med ildkulen.
Dette er kjempebra. Det ser ut som dataanimasjon.
Denne sesongen har vært morsom fordi vi har lekt med ulike ting
vi kan gjøre med jetpakker og våpnene vi har fått,
og Star Wars-reglene.
Vi må definitivt leke med mange flere ulike morsomme ideer.
Denne sesongen er det mange flere mandalorianere.
Noen ganger har over 30 stuntfolk arbeidet samtidig.
Og bare det å se på alt
og sørge for at alle opptrer likt og med samme intensitet,
er nok det vanskeligste.
Bare på grunn av antallet og omfanget av det vi gjør.
Du får litt støtteild når han kommer.
Og du kan komme fram, og Joe vil gå forbi deg etter tingen.
Men når hun ikke skyter, følg med.
Du kan komme hit og gå etter henne slik.
Du kommer inn i dette.
Så lenge du er foran, leder du angrepet.
Våpen er viktige i den mandalorianske kulturen.
Det er veldig morsomt å utforske.
En av utfordringene denne sesongen var mengden av mandalorianske våpen.
Mengden.
Vi bruker ennå samme metoder som i sesong én.
Vanligvis begynner vi med tegningene.
Vi viser illustrasjonene til Jon, Dave, Rick og Doug.
Får alt godkjent, og så begynner vi å bygge.
Dette er notatene om Mandos nye blaster.
Så vi forlenget løpet slik du ville.
Gjorde det fire centimeter lenger. Skiftet skjefte
slik at det ble som på det opprinnelige der toppen er i midten.
Det føles likevel imperieaktig ut. Et kult våpen for Mando.
Mandos blaster er ikonisk.
Jeg elsker den. Vi har hatt den i tre sesonger.
Og en ny blaster til Mando er en stor forandring.
Men det fungerer veldig bra.
Star Wars har alltid vært en blanding av teknologi
og riktig mengde håndlagede rekvisitter.
Det er veldig spennende med verdenen.
Så jeg blir veldig nerd av den nyeste rekvisitten
eller droiden som bygges.
Eller et kostyme og hvordan det flyter. Og hvordan det føles levd i,
som alt vi gjør på Volume.
Ta på dere hjelmene.
Å skape 60 splitter nye mandalorianere
fra de tre stammene var fantastisk.
Vi fikk lage en overlever-stil.
En opprinnelig skjult stil.
Og så fikk vi utforske Bo-Katan-gruppa.
Tidligere Dødsvakten eller Nattuglene.
Marinesoldatene.
Det var veldig påvirket av animasjonen.
Jeg designet denne hjelmen på en Southwest-flygning.
-Seriøst? -På en serviett, og jeg...
Jeg ville at Bo-Katan skulle ha en spesifikk stil.
Den er basert på en perleugle.
Og det er som nebbet
-og øynene til perleuglen. -Kult.
Det var morsomt å lage kunsten.
At alle hovedsakelig bruker samme rustning,
men at man kan skjelne dem fra hverandre.
Det vi gjorde, var
å produsere rustningen på et samlebånd.
Men så fant vi unike måter, særlig med de overlevende,
med å erstatte rustningsbiter
med det du ville finne på en planet som hadde gått under.
Tre, lær og pels,
alt du kan beskytte deg med.
Men siden du følger mandalorianernes religion,
ville du ha gitt det tradisjonelle former.
-B2-kampdroide. -Kult.
Hver mandalorianer forteller en historie. Det sier jeg til kunstnerne mine.
Jeg vil vite historien bak valgene vi tar
for hver sprekk, hvert sting.
Mary, kunden min, blir frustrert over meg
fordi jeg liker å snakke om forberedelser til opptakene.
Hun får ikke ta på meg hanskene mine.
Det gjør jeg.
Det er som å knytte skolisser før en basketkamp.
En del av prosessen min.
Dette er veien.
De første gangene jeg hadde på meg rustningen,
måtte jeg basere meg mye på hvordan jeg visste den så ut
fordi den føltes så besværlig.
Og det er morsomt nå,
jeg møter mange av medlemmene i 501.,
Mando-leiesoldatene, eller opprørerne som bruker kostymene.
Alle nikker og sier: "Jepp. Jepp."
Vi begynner som rå malm.
Vi foredler oss gjennom prøvelser og motgang.
Draktskuespill er veldig annerledes enn ansiktsskuespill.
Du må være bevisst på hva en hodebevegelse sier.
Hver minste ting låt så høyt på kameraet.
Så vi måtte være utrolig spesifikke med hva vi gjorde.
Det var ei fantastisk tid med prøving og feiling.
Bo-Katan Kryze drar for å bringe andre eksil-mandalorianere til oss
slik at vi kan stå sammen igjen.
Dette er fjerde sesongen jeg jobber med The Mandalorian-familien.
Presentasjonen av en ny planet tar mye av episoden.
Det presenteres nye figurer vi aldri har sett før.
Dere er alltid velkomne til vårt kuppelparadis.
Jeg leste manuset og tenkte:
"Hva med rollebesetningen?"
Jon sier: "Vi har alt tre viktige nye skuespillere.
"Jack Black, Lizzo og Christopher Lloyd."
Jeg sa: "Ok!"
Bombardier. Jon Favreau sier at han skrev denne rollen for meg.
KAPTEIN BOMBARDIER
Jeg tror han gjorde det.
Jeg elsker navnet Bombardier.
Jeg liker å tro at jeg er tøff.
At jeg kunne klare meg i et slag.
Det snakkes ikke om det.
I manuset står det bare at jeg var...
-Den passer. -...en anleggsplanlegger.
-Er Bombardier danser? -Jeg tror det.
Han heter Bombardier. Det ligner på "bombe".
Hvordan kan han bare være anleggsplanlegger?
Han har en blaster som du ikke ser.
Det morsomme er at Lizzo og Jack
offentlig har støttet Star Wars,
serien og figurene.
Herregud!
Utrolig, ikke sant?
Jeg har på Grogu-lua.
Jeg er en stor fan.
Entusiasmen deres var smittende.
Hvem ville ikke feste med Bombardier?
Alle vil feste med Bombardier.
Jeg må gjøre research på all dansing
som har forekommet i en Star Wars-film eller -serie.
For jeg føler at jeg trenger bevegelsene.
"DET VAR DEG, TROR JEG, KUN IFØRT BADEDRAKT."
"JA."
-"FRAMFØRTE MANDALORIAN-MELODIEN." -"JA!
"JEG SANG SANGEN.
"JEG HADDE PÅ EN BOBA FETT-HJELM, MEN SANG MANDALORIAN-SANGEN.
"ELSKER DEN KJENNINGSMELODIEN."
En liten smakebit for bak kulissene!
Jobben min med Jack og Lizzo var å ikke ødelegge noe.
Fordi ingen opptak er like.
Og målet mitt var å ikke komme i veien.
Hvem vil møte mesteren?
De tilførte så mye energi, entusiasme
og lidenskap til hvert øyeblikk.
Månene til Paraqaat.
Månene til Paraqaat
er en hit.
Det minner oss igjen på om: "Herregud, vi lager Star Wars.
"Er det ikke sprøtt?"
Dette er...
Vil dere være tidsnok i dag, ta denne babyen fra meg.
Et quadroskudd! For en seiersrekke!
På Plazir er det en idealisert framtidsby.
Og de bruker roboter som en del av arbeidskraften.
Innbyggerne stemte imot ethvert avbrudd i droidetjenester.
De kan ikke leve uten.
Vi tenkte: "Ville det ikke vært fantastisk
"å ha en kafeteria som er en droidebar?"
Kan jeg hjelpe dere?
Det kommer an på. Er dette Motstanden?
Ja.
Dette ble et av de morsomste settene for meg,
for når du ser rundt i rommet,
ser du droider fra alle filmene våre,
fra alle tidsepoker.
Alle slags i ett miljø.
Det er de største hitene fra alle droidene i Star Wars.
Det var veldig morsomt
og veldig komplisert.
Han ser ut som om han viser fingeren.
Ok, brune droide, senk venstre arm.
For droider er det viktig å vise
at de fleste av dem er praktiske droider.
De er der og drives av mennesker.
Det var nok flest droider i én scene,
-jeg kan ta feil, i ei Star Wars-greie. -Ja.
Inkludert inne i sandkryperen.
-Kult. -Ja, 20 dokkemestere.
-Ja, 20... -Skynder seg med å...
-Drev maksimalt to dokker samtidig. -Ja.
Hver person hadde minst to dokker, kanskje tre.
Du starter her med disse dokkene og mens kameraet passerte,
går du senere over til to andre dokker.
-Ja. Det var veldig gøy. -Ja.
-Ser bra ut. -Team Legacy, dere.
Tusen takk.
Bryces episode er mye mer lettsindig
enn andre episoder i denne sesongen.
Men hun har også
en tung oppgave på slutten.
Når Bo-Katan drar for å få folket sitt tilbake
og prøver å overbevise dem om å følge henne igjen.
Jeg er her for å ta tilbake flåten min.
Den er ikke lenger flåten din, er den vel?
Da utfordrer jeg deg,
kriger mot kriger.
Det blir en storslått kamp mellom Bo-Katan og Axe Woves, spilt av Simon.
Gir du deg?
I den første sesongen hans,
i episoden min, skulle Axe Woves ifølge manus dø.
Og Simon er vidunderlig.
Noe av grunnen til at vi ønsker å beholde ham, er at han er så flott.
Jeg ante ikke at jeg skulle komme tilbake.
Og ikke bare er jeg tilbake, men til denne utviklingshistorien.
Det er utrolig.
Du blir aldri den sanne lederen av folket vårt.
Du vil ikke engang ta mørksabelen fra ham.
Du bør utfordre ham.
Nok mandalorianeres blod har blitt spilt av oss.
Mandalorianerne tror
at den som eier mørksabelen, hersker over Mandalore.
Og du kan ikke ta imot den som gave, men må vinne den i kamp.
Og alle som har sett Clone Wars og Rebels,
vet at Bo-Katan tok imot den en gang.
Og hun tror det førte til de tusen tårers natt,
da planeten og folket ble ødelagt.
Bo-Katan er en advarende historie.
Hun krevde en gang å styre Mandalore
basert utelukkende på blod og sverdet du nå har.
Jeg tror folk forventet Mando.
Han hadde sverdet. Han skal ta tronen.
Han skal gå fra reisende dusørjeger til Aragorn eller noe.
Og du følte at det virker som om det blir slik.
Men ser du på ledetrådene,
forstår du forhåpentligvis hva vi gjorde.
For ser du første gang han bruker mørksabelen,
er den tung for ham. Selv våpensmeden sier det.
Der, føl det.
Du er for svak til å kjempe mot mørksabelen.
Du er for svak til å kjempe mot den.
Du kan ikke kontrollere den med styrken.
Men så får Bo-Katan tak i mørksabelen når Din Djarin er fanget,
og hun bruker den som florett.
Hun ønsket mørksabelen så sterkt,
men gir den uten videre tilbake til ham før han våkner.
Etter at hun redder ham.
Så det mange kan ha forventet skulle bli en kamp mellom dem,
ender med at begge gjør noe annet
og samarbeider.
Og til slutt samles alle de ulike mandalorianer-gruppene.
Mandalorianere.
Det er på tide å ta hjemverdenen vår tilbake.
Jeg trenger frivillige fra begge stammer.
De trenger hverandre.
Og vi lærer hele tida
at vi trenger andre til å hjelpe oss i livet.
Derfor er disse tingene sterke og relaterbare.
For Mandalore!
I Star Wars vil du ha en følelse av håp,
en følelse av eventyr, men enda mer noe oppløftende.
Det tyder på at den neste tidsalderen har begynt.
Vi trenger en rekke historier og opplevelser i Star Wars,
alt fra søte og morsomme til alvorlige og mørke.
I de gamle filmene visste du at når Darth Vader dukket opp,
var det alvor.
Men du visste det var gøy når du så jawaene eller ewokene.
Det var mer lettsindig.
Men du visste også at de lettsindige tingene
kunne lønne seg senere på en viktig måte.
De kan være meningsfulle.
De minste liv, de mest ubetydelige menneskene
kan noen ganger gjøre de største tingene.
Vil du se baby-Yoda gå rundt
i en eksoskjelett-drakt av metall som Ripley i Aliens,
har vi det.
Ja. Ja.
Det var en morsom idé.
Jeg prøver aldri å miste det barnet i meg som så Star Wars.
Jeg tenker: "Det ville jeg ha elsket."
Kom igjen, Grogu.
BABY OM BORD
Jeg styrte IG,
så jeg hadde IG festet til skuldrene.
Og disse gutta styrte babyen inni den.
Rick Galinson bygde IG.
Utrolig kunstverk i seg selv.
Inne i hulrommet, der Grogu er,
har han to kontrollstasjoner så han kan gå rundt.
Og når Grogu beveger seg, får disse to figuren til å gå.
Den beveger faktisk Grogu.
Så disse er motoriserte, og vi har en kopi av dette chassis-området
som er en kontrollstasjon, og når vi beveger spakene slik,
følger disse etter.
Så det ser ut som om han styrer figuren og ikke motsatt.
Da den kom på settet, visste vi at noe spesielt skjedde.
Det er står mye på spill, folk blir skadet, og det er kamp.
Men her er et barn, baby-Yoda,
Grogu, fordi...
Er han ikke annet, er han fylt med hjertelag og medfølelse.
Og han vil redde og beskytte.
Han beskytter mandalorianeren
som ikke virker å trenge mye beskyttelse.
Grogu, vær modig for meg, ok?
Vi kan ikke stadig flykte.
Uskadeliggjør vi ikke moff Gideon, tar dette aldri slutt.
Ved alle store skurker
er det en side
vi som publikum liker.
Og selv om vi kan forakte det de gjør eller motivene deres,
har det alltid vært en viss karisma.
Fra og med Vader har mange følt seg tiltrukket av disse figurene,
og jeg tror Giancarlo brakte det til figuren moff Gideon.
Takket være planetens rike ressurser
har jeg laget neste generasjons mørksoldatdrakt
smidd av beskar-rustning.
Og den mest imponerende forbedringen er at jeg er i den.
Giancarlo er en historieforteller.
Og han tenker gjennom ting.
Han vurderer dem og går helt opp i dem.
Og når du jobber med en sånn skuespiller,
jobber du virkelig med en partner.
De hjelper deg og stiller deg riktige spørsmål.
Det er et ekte samarbeid.
Gjorde det en gang her fordi jeg elsket hvordan det så ut.
Men så gjorde jeg det en gang...
Jeg gjorde det for å gjenerobre Mandalore.
Det liker jeg også.
-Ja. -Så vi gjør det.
En del av Mandos suksess
er mytologi og heltens utvikling.
Selv moffs utvikling som krigsherre,
som en vokter av galaksen med ambisjoner,
selv hans utvikling er heltens utvikling.
Fordi han leter etter noe han ikke har.
Hans første replikk i første sesong er: "Du har noe jeg vil ha."
Det er sterke saker.
Det har vært så mange konsekvenser
av Imperiets fall.
Og figuren til Giancarlo
minnet oss på hva slags fortid Imperiet var.
Lenge leve Imperiet!
Men han er også på mange måter en fri agent med egne ideer.
Moff Gideon virker mer fokusert på materialet.
Han hadde mørksabelen som gjorde ham sterkere.
Han lager en ny mørksoldat-drakt.
Hva manglet som han prøver å sette sammen?
Det er kraften.
Han ønsker en slik makt. Jeg syntes det gjorde det komplett.
Dere var et talentfullt folk, men tida deres er omme.
Men som dere ser, vil Mandalore leve videre i meg.
En av forandringene for Mandalore
er at vi ville antyde at det var en skjult base
der moff Gideon utførte eksperimentene sine.
Vi tenkte: "Hvordan er det miljøet?"
For selve planeten er ødelagt.
Vi tenkte at det kunne være lommer av naturlige huler
og at Imperiet der ville endre noe av den arkitekturen.
Men så gi det sin Imperie-estetikk.
Vi skulle ha hvite TIE-jagere.
Så tenkte vi: "I stedet for å ha dem
"på asfalten i hangarer,
"hva med å henge dem fra taket som flaggermus?"
Det var disse subtile følelsesmessige signalene
vi alltid prøvde å ta med for å forsterke:
"Dette er et underjordisk miljø, dette er Imperiet,
"men vi ser en ny kontekst."
Så hele det miljøet er nå midtpunktet
for et enormt slag på slutten.
Vi er i det siste slaget mellom moff og Bo,
som blir det siste slaget mellom Mando, ungen, Bo og moff Gideon.
Vi har bygget opp til dette.
Så la oss gjøre flott arbeid denne uka.
Og ha det gøy.
Nå begynner prøvene.
Og vær så god.
Det er mye action i Ricks episode, den åttende.
Det er vanskelig, men jeg elsker utfordringen.
Den føltes bra.
Lateef er en av de beste stuntutøverne jeg har jobbet med.
Han er så god.
I denne sesongen kunne vi gjøre noen stunt
og kamper sammen, og jeg elsket det.
Det største problemet med Katee er å si nei.
For hun vil gjøre alt, som jeg elsker.
Et øyeblikk sa de:
"Ok, så glir du over gulvet, tar fram skjoldet
"og beskytter Mando.
"Men du reiser deg straks og begynner å skyte igjen.
"Gnistene vil komme ned.
"Men ikke gjør det, Katee, vi gjør det med Joanna."
Og jeg sa: "Jeg sklir bare på kneet, ikke sant?
"Et løp, knesklidning, skjold opp, skytevåpen, fortsett, ikke sant?"
Han sa: "Ja." Jeg sa: "Greit."
Så jeg bare gjorde det.
Du hørte JJ, stuntkoordinatoren, skrike på slutten.
Han skrek til meg som om jeg var barnet hans
som hadde gjort noe jeg ikke fikk lov til,
men som han også var litt stolt av.
Han ropte: "Katee!
"Det var råkult."
Det var så bra. Og jeg var stolt av meg selv.
Gi meg mørksabelen så får du en krigerdød.
Det lå vel i kortene
at moff Gideon en dag ville dø.
Det var greit for meg.
Det er bare når og hvordan
og hvor håndgripelig det er for et publikum å se hva som kan skje med ham.
Jeg elsker denne franchisen fordi det aldri er klart
hva som egentlig skjer.
Selv for Luke Skywalker, når han faller over kanten, er han borte.
Du ser aldri slik brutal død.
Og kanskje står jeg opp fra asken.
Mandalorianeren begynner ensom.
Som definisjonen av en ensom revolvermann.
Det å gjøre ham til en figur som ikke bare godtar familie
og har Grogu som de facto sønn,
men mottar andre i familien
og megler mellom grupper av mennesker
og fører dem sammen, er en stor forandring for ham.
Din Djarin er mandalorianer, men er ikke derfra.
Han har blitt en på grunn av levemåten sin
og hva han verdsetter, og hvem han har møtt.
Og hvem som reddet ham.
Og Grogu er i denne familien ikke fordi det er hans biologiske far,
men fordi de spiller de rollene i hverandres liv.
Du er nå Din Grogu, mandalorianerlærling.
I Star Wars handler det mesteparten av tida om familie.
Ulike typer familier.
Og bare at det er din mor og far og nære slektninger,
men familier som er skapt av nødvendighet.
Venner som møtes,
mennesker med ting til felles som skaper et bånd
og blir som en familie.
Det fins mange ulike tolkninger av familie nå.
Og jeg tror folk kjenner seg igjen i det
i denne store galaksen.
Det handler mer om hva du verdsetter,
hva du er villig til å ofre, hva du holder kjært.
Og rollen figurene har i hverandres liv.
Jeg liker at dette har endt slik.
Jeg vet ikke om vi opprinnelig ville det,
men historiefortelling handler om hva du oppdager og skaper etter hvert.
Å avslutte sesongen som vi gjorde,
oppfyller en av westerntropene med at revolvermannen reiser videre
og ting forandrer seg. Han har skapt en utvikling,
men det betyr ikke at revolvermannen hører til der.
Kanskje får han et pusterom,
men du vet at nye eventyr er like rundt hjørnet.
Det kan føles som slutten på ett eventyr
men er alltid begynnelsen på et nytt.
SESONG 3 BLIR TIL
Norske tekster: Jon Sæterbø