Det vigtigste ved et projekt som det her -
- er kærligheden til Star Wars-universet -
- og at overføre den kærlighed til fortællingerne.
Vi elsker alle sammen effekter og fyrværkeri -
- og fantastiske visuelle oplevelser.
Men det, der betyder mest, er relationerne og figurerne.
Det handler også om at tage chancer, der kan give store belønninger, -
- så vi kan nå frem til noget nyt.
Det er et sandt eventyr. Et Star Wars-eventyr.
MEDVIRKENDE
Helt i begyndelsen var jeg meget interesseret i at arbejde med dig.
Det kom først. Men jeg ville også godt lige se manuskriptet.
Folk har jo forskellige dagsordener eller forskellige syn på verden.
Og som skuespiller...
Man står så at sige på mål -
- for det, nogen vil sige om verden eller i verden.
Så jeg læste manuskriptet og tænkte: "Det her er virkelig godt."
Jeg kunne rigtig godt lide det.
Så det er konteksten.
Når jeg så træder ind i rollen og ser på mandalorianeren, -
- så kender jeg historien.
Nu skal jeg så sælge historien gennem min figur, -
- om jeg kan se hans øjne eller ej.
Men der er noget over designet af mandalorianeren.
Det har sin egen mystik.
Vi har det fra George.
Og George lånte Boba Fett fra "manden uden navn".
Designet ligger meget i tråd med Eastwoods stive hatteskygge...
Godt ned over øjnene.
Og ponchoen over skuldrene tilsat lyden af sporer.
Det er en dekonstruktion af revolvermandens ikonografi.
Mandalorianer er ikke en race.
Det er en ed.
Jeg nød at gøre ham så menneskelig og tilgængelig som muligt, -
- selvom han ikke er til at komme tæt på, -
- eftersom han jo er klædt i panser fra top til tå.
Og alligevel kan man relatere til ham.
Vi har alle sammen et panser, som vi er bange for at tage af.
Og det er det, der gør ham til en figur, -
- vi har lyst til at følge.
- Har du nogensinde afført dig hjelmen? - Nej.
Har andre afført dig den?
Aldrig.
- Det er vort levned. - Det er vort levned.
Mandalorianere, så vidt vores mandalorianer ved, -
- må ikke vise deres ansigt.
Det adlyder vores mandalorianer.
Hvis han viser nogen sit ansigt, kan han aldrig tage hjelmen på igen.
Så er han ikke længere mandalorianer. Og det får ham til at tænke:
"Kunne jeg tage hjelmen af og finde fred?"
Gad vide, hvordan du ser ud. Lad os se dine øjne.
Det er noget af en udfordring at vise komplekse følelser -
- og få nuancerne frem i skuespillet, -
- når figuren er klædt i panser, og man ikke kan se hans ansigt.
Hvordan kan vi relatere til ham, når vi ikke kan se hans øjne?
Både som fortæller og som seer -
- vil jeg gerne se, hvad der er bag masken.
Man taler med skuespilleren om at bruge sin fysik.
Selv små vip med hovedet. Ofte benyttede vi os af stilstand.
Det at stå helt, helt stille, når der sker noget hektisk.
Man mærker, at alt går i stå, -
- så de følgende bevægelser gør større indtryk.
Vi forsøgte virkelig at udnytte figurens stilstand, -
- så alle bevægelser fik betydning og følelsesmæssigt afspejlede, -
- hvordan han havde det, uden at man så hans øjne.
Med sådan en figur bliver man mere opmærksom på hans ansigt, -
- fordi man gerne vil vide, hvad der gemmer sig derinde.
Så hver en lille oplysning om, hvem han er, får betydning.
Og som seere tror jeg, vi kommer til -
- at projicere vores egne følelser over på ham.
Jeg tror, det er i afsnit 8.
Vi tager hjelmen af dig. Ganske kort, så kommer den på igen.
Jeg var vild med, hvordan du så ud indenunder.
Du så forfærdelig ud. Vi må fortælle historien.
Hvilken en? Den om hospitalsbesøget?
Det er vildt pinligt. Jeg har arbejdet under dødsensfarlige omstændigheder.
Nu udleverer jeg mine tidligere arbejdsgivere.
Jeg har oplevet et hav af ting, der aldrig skulle være foregået.
Jeg har balanceret på bliktage i ruiner i Sydamerika.
"Hvis jeg snubler nu, bliver jeg invalid resten af livet."
- Jeg var i Kina i fem måneder... - Og så slog han sig i sin trailer.
Jeg trådte ud af sminketraileren og gik ind i et stykke krydsfiner.
Jeg har aldrig før måttet tage på hospitalet pga. mit arbejde.
Han var sminket til scenen efter eksplosionen.
Han blødte ud af ørerne og var smurt ind i blod.
Noget af det var ægte.
Skadestuen sagde bare: "Få ham ind!"
"Manden er jo døden nær!"
Jeg sad ved siden af ham i traileren, og de kom mere og mere blod på.
Så da jeg trådte udenfor, tænkte jeg bare:
"Hold da op, det ser vildt ægte ud." Og han stod og tog sig til næsen.
- Du måtte sys. - Jeg fik syv sting.
Jeg syntes, det var så sejt, -
- at du tog på hospitalet og kom tilbage samme dag.
Pjat med dig.
Du var som en ishockeyspiller, der gik af isen og kom ind igen.
Det var fantastisk. Du fik en puck i hovedet.
Jeg kunne ikke engang gå fra traileren til en prøve.
Det fede ved det var, -
- at scenen drejede sig om en, der var kommet til skade.
- Du gik virkelig op i det. - Du gik virkelig op i det.
Jeg ville blære mig med den historie. Fed historie.
Må jeg lige sige noget om det med hjelmen?
Jeg syntes, det var svært.
Når man spiller over for nogen, kommer de med en masse kropssprog.
Og de to her...
Man kan sige én ting, mens de siger det modsatte.
Og jeg responderer på det, du kaster efter mig.
Jeg indretter mig efter det. Og den hjelm...
Den er flad. Der er intet i den.
Derfor er man nødt til...
Jeg er nødt til at lytte intenst til stemmen -
- og håbe, den kan fortælle mig, hvem vedkommende er.
Ikke alene ordene, men meningen bag dem.
Det er en udfordring. Det får en til at koncentrere sig endnu mere -
- og blive endnu mere stillestående. Man bliver som en kolibri.
Man skal virkelig arbejde for føden.
Jeg spiller tredjeviolin til utrolige Brendan Wayne og Lateef.
Jeg tilpasser mit skuespil efter deres fysiske optræden.
Jeg kunne ikke klare mig uden dem. Brendan kan håndtere en skyder, -
- så hele revolvermand-aspektet af mandalorianeren er der styr på.
Jeg får lov at trække pistoler og skyde med pistoler.
Jeg skyder med entrehager. Det er vildt sjovt.
Og så er der Lateef Crowder, -
- vores capoeira- og jiu-jitsu-kriger, der kan så godt som alt.
Det gælder om altid at være skarp.
Jeg træner konstant.
Det kan være kampsport eller stunttræning, -
- vægttræning eller konditionstræning.
Det er om at være skarp og tilpasningsparat.
Jeg er mandalorianer.
Tak, så er vi færdige.
Du arbejdede med tre forskellige personer iført den samme maske.
På optagelserne kan jeg se små forskelle.
Kunne du skelne dem fra hinanden, eller føltes de som samme figur?
På optagelserne føles det...
- Som den samme? - Ja, det gør det.
Jeg følte, at I samlede fysikken, det fantastiske skuespil -
- og kammeratskabet i én og samme figur.
Så for mig udgør I alle tre mandalorianeren, -
- og jeg har sådan et fint forhold til jer alle sammen.
Du træffer nogle gode valg, og du ved, hvad der foregår.
Meget af det emotionelle skal leveres gennem stemmen alene.
Jeg kan indlevere dig varm...
eller kold.
Det var perfekt.
Det er interessant at lave voiceover. Vi improviserer os igennem det.
- Sænk din blaster. - Når de sænker deres.
Jeg er medlem af lavet!
Mig og Jon og Dave skrev ting om undervejs for at finpudse dem.
Jeg vil have min næste opgave.
En gang til, så tager vi den scene.
Vent. Vent nu lidt.
I dette afsnit skal kimen sås, -
- så det virker fortjent, når du ombestemmer dig.
- Det er vort levned. - Det er vort levned.
Den var virkelig god.
Vi har aldrig talt om din karriere som MMA-fighter.
Jeg kunne godt lide dig i Haywire og Deadpool.
Og vi kender Soderbergh gennem instruktørforeningen.
Han har virkelig god smag, og han havde jo valgt dig.
Du gjorde det godt, og jeg tænkte, du ville passe godt i den her rolle.
Så jeg begyndte at se dine film.
Og du var ikke til audition. Du blev bare ringet op.
Gudskelov. Jeg er begyndt at blive bedre til auditions.
Du var med i illustrationerne, da jeg var til mit første møde.
Et helt lokale med billeder.
Jeg ved ikke, om du havde fået tilbuddet allerede, men du var der.
Jeg stoler på mit instinkt.
Så jeg sagde: "Det er da Gina Carano fra Haywire."
- Det er rigtigt. - Du godeste.
Jeg er dybt overvældet.
Jeg føler mig ikke som en regulær skuespiller, -
- og jeg bliver nok aldrig helt Hollywood-typen.
Derfor føler jeg, at dem, der finder mig...
Folk som dig og Soderbergh er mennesker, der...
- Ser en flig af din sjæl? - Ja. Det var sødt sagt.
I den her rolle, rent fysisk, -
- var jeg mig selv.
Jon ville have en kvinde, der kunne se barsk ud iført panser.
Og den her rolle har faktisk lært mig at elske den, jeg er.
Min styrke gik op for folk i en scene, -
- hvor jeg skulle løfte Mando og slæbe ham med indenfor.
Jeg gik derud, -
- samlede ham op bagfra og slæbte ham indenfor.
Der, hvor hun bærer Mando...
Det gjorde hun i virkeligheden.
Gina tog bare fat og slæbte af sted med ham.
Det er fedt som ung kvinde at se kvinder bliver fremstillet -
- som tæskeseje heltinder, og Gina er det perfekte eksempel.
Gina lyser helt op, når hun laver action.
Man kan mærke, at hun elsker at være den figur i den verden.
Og hendes udtryksfuldhed i kampens hede...
Det er altså ikke nemt. Måden, hun tager et slag på...
Harrison Ford blev en stjerne, fordi han var god til at få tæsk som Indy.
Han slog sig. Han var menneskelig. Han virkede ikke som en superhelt.
Han virkede sårbar, og man oplevede det gennem hans øjne.
Gina har også en god baggrund for det.
Hun har både givet og fået tæsk, hvilket gør en kæmpe forskel.
Når man filmer en slåskamp, og man aldrig selv har prøvet det, -
- så er man på dybt vand.
Og hun var jo professionel fighter igennem mange år.
Jeg er også vild med det.
George Lucas refererede til en ældre generation.
Han var babyboomer, men refererede til den foregående generations film.
Til andenverdenskrigsfilm og film, han selv var vokset op med.
Han lavede action på samme måde, som man lavede action i de film.
Når man castede actionhelte dengang, fandt man folk, der virkelig...
Især i westerns brugte man rigtige cowboys.
Folk med styr på hest og lasso, der både kunne slås og skyde.
Det var meget autentisk.
Og nogle af dem gik hen og blev filmstjerner.
Vi ser det samme med kampsport nu om dage.
Folk bliver skuespillere, fordi de har den kunnen.
Så at have hende med virker helt nostalgisk.
Og for mig er der så meget...
Der er noget genkendeligt over hende i den rolle.
Hun spiller den type rolle...
Den actionfigur, jeg ville have ønsket mig allermest.
Cara Dune her har været soldat hos oprørerne, -
- og hun har lagt en plan, så lyt godt efter.
Giv ild!
Hvad angår kostumet og looket, så sagde Kathy Kennedy:
"Det særlige ved Star Wars-figurer er, at de altid har en silhuet."
Selv på afstand kan man se, hvem de er.
Man ved straks, om det er Han Solo eller Obi-Wan Kenobi, der nærmer sig.
Davs.
Man ser det straks på silhuetten.
Selv hvis man ser Gina på 15 meters afstand, ved man, det er hende.
Hun ligner en kriger. Det kan ikke siges på anden måde.
Cara er tidligere stødsoldat.
Hun kommer fra Alderaan, en meget fredelig planet, -
- som jo blev sprængt i luften, efter hun havde forladt den.
Hun skilte sig ud på sin hjemplanet på grund af sit iltre temperament.
Hun var draget af krig og kamp og ting, der får adrenalinet i gang.
Jeg føler, det er første gang, jeg virkelig lever mig ind i figuren.
Kom til mor.
Du har en særlig kropsholdning.
Der er en særlig slags selvsikkerhed over dig.
Mange skuespillere lader, som om de er seje.
Seje mennesker skilter ikke med, at de er seje. De ved det bare -
- og udtrykker det gennem deres attitude.
Det kommer af at være vant til at tackle barske situationer.
Og jeg kan se det, fordi jeg ikke selv er sådan.
Lad os tale lidt om den anden side af spektrummet.
Lad os tale om de slapsvanse, der får roller.
Må jeg lige sige noget om Carl?
Den emotionelle intelligens...
Jeg tror, du forstår, hvordan jeg tænker og føler.
Og vi har ikke engang spist middag sammen. Vi har kun mødtes her.
Men vi har arbejdet meget sammen.
Du har en genial skarpsindighed. Det tror jeg 100 procent på.
Hver gang Carl indspillede, hentede han mig.
Hver gang var det for at lære mig noget.
"Kom, jeg skal vise dig noget."
"Lyt til ham. Iagttag ham. Han er en superstjerne."
"En ægte superstjerne. Lyt engang til hans stemme."
Den er bare så fantastisk.
Det var så skønt at iagttage dig, Carl.
Din stemme er så kraftfuld og smuk.
Den er som en sang, der fylder hele lokalet.
Vi stod alle sammen og tænkte ved os selv:
"Det er en superstjerne," for det er du.
Og jeg er beæret over at have de scener sammen med dig.
Jeg glæder mig over din succes, for jeg har også fået del i den.
Der er noget over figuren, -
- der minder mig om en kombination af John Huston og Orson Welles.
Der er en storladenhed over ham, en stærk myndighed over ham, -
- som ikke er påtaget, men bare en del af hans væsen.
Når han træder ind i et rum, så fylder han det rum.
- Hvorfor skulle jeg stole på dig? - Fordi jeg er dit eneste håb.
Man kan spille sin figur som en entydig skurk, -
- men sådan har jeg aldrig grebet mine roller an.
Mennesker er fyldt med brister.
Brister, der kan føre dem på afveje, føre dem til den mørke side.
Der sker det for Greef, at han bliver fristet.
Carl Weathers er en, man bare elsker at iagttage, -
- fordi han er så intens.
Jeg har lært meget af bare at iagttage ham.
Han fortalte mig også...
Der var noget, jeg bare ikke kunne få til at fungere, -
- og jeg var irriteret på mig selv.
Så sagde han henkastet: "Det sker for os alle sammen."
Og jeg stod bare: "Sådan, det hjalp. Tak, Carl."
Han er bare et skønt væsen.
Carl skulle ikke have været med hele vejen.
Han skulle være med i første afsnit og så blive dræbt i tredje afsnit.
- Skulle han dø? - Det anede jeg ikke.
Han skulle være totalt maskeret som et rumvæsen.
Men så ombestemte vi os, og efter han gjorde det...
Jeg bad ham gøre det som en vennetjeneste.
Og han sagde ja, selvom han ikke var så aktiv længere.
Carl skulle altså være med i 101 og 103, -
- hvorefter han blev skudt. Og det var han med på.
Men da vi så ham...
Så kunne vi ikke få os selv til at dække hans ansigt.
Han kunne bare ikke være et rumvæsen.
Skulle man dække det til?
Der blev lavet en tegning af Carl i fuld sminke.
Men jeg sagde til Carl: "Det går ikke at dække dig til."
Hvortil han svarede: "Det tænkte jeg nok."
Nu skal jeg fortælle jer, hvorfor jeg gik med til det.
I starten var der ikke nogen grund til diskussion.
Jeg tænkte: "Lad os gøre det. Det har jeg aldrig prøvet før."
Men da jeg gik derfra, tænkte jeg:
"Hvorfor vil I dog det?"
Folk vil jo se serien på grund af navnet.
Hvorfor så ikke have ansigtet med?
Du tager jo hjelmen af til sidst.
Kan I forestille jer, hvordan de i løbet af castingprocessen -
- kom frem til: "Folk er så klar til at holde op med at se på ham."
- Præcis. - "Giv ham en hjelm på."
Vi tænkte nu mere på, hvem der havde en fed stemme.
Men da vi så talte med ham og mødtes med ham, -
- så måtte vi bare have ham med foran kameraet.
Vi lavede en prøveoptagelse for at afprøve kameraerne.
Der var folk iført store masker og forskellig slags sminke.
Vi forsøgte at instruere en scene, der skulle udspille sig i baren.
- Jeg var temmelig nervøs. - Han havde aldrig instrueret før.
Det var endda bare en prøve. Og han sagde: "Den klarer du."
Den ene fyr var iført en kæmpe maske og kunne intet se.
Der var en iført Mando-kostumet. Du deltog ikke i den prøve.
Og jeg prøvede at instruere, vel vidende at Jon holdt øje:
"Du skal stå herovre, og du slår til hans drink."
Men ham med masken gjorde bare sådan her. Jeg var helt ude af den.
Og jeg tænkte: "Jeg kunne have tegnet det her meget hurtigere."
- Jeg så med på skærmen. - Chefen stod og så med.
Og så sagde han: "Okay, lad mig gøre det."
Så han tog bolden. Nu kom førsteholdet på banen.
Han instruerede scenen, og så kiggede vi på optagelsen.
Det var stadig ikke helt godt, så vi sad og tænkte:
"Måske var det en dårlig ide med de masker. De kan jo ingenting se."
De kunne ikke se en brik, men nu havde vi jo fået alle med på ideen.
Så at indspille den scene var faktisk en velsignelse.
Mando kunne ikke engang sidde ned på grund af sit grej.
Han var iført panserplader og skulle prøve at sætte sig...
Kostumet var en prototype.
Det kunne have været animeret uden problemer.
Men da han så dukkede op og tog hjelmen på...
- Så kunne jeg slappe af. - Den sad som støbt.
Humlen i det er, -
- at det ikke bare er mennesker i kostumer, man koster rundt med.
Personen i kostumet skal kunne spille skuespil.
Oversættelse: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service