Der var en ting, jeg lærte en smule af Alf, -
- en anelse mere af Zathura og rigtigt meget af Iron Man.
Hvis jeg filmer alting ordentligt, bliver CGI'en meget flottere.
Der var en udbredt forestilling om, at man kan lave alting senere.
"Det fikser vi i postproduktionen. Det kan vi ordne med computeren."
Og man kan lave meget, men ikke alt.
Ting som interaktivt lys kan man ikke snyde sig til.
Det er den slags effekter, der ikke ser godt ud i ældre film.
Hvis man lægger skygger på noget, der er virkeligt, efter det er filmet.
Det ser aldrig godt ud. Det samme gælder interaktivt lys.
På Junglebogen tænkte vi: "Hvad kan vi stille op?"
Vi byggede digitale kulisser, en hel jungle, -
- som vi så viste på videovægge for dermed at skabe interaktivt lys.
Hvis der gik elefanter forbi, kastede de skygger på drengen.
Men på settet så man bare en masse blåt -
- og et enkelt stykke med planter, som han skulle gå på.
Hvis noget kastede skygger, kom det med. Det burde være gået hurtigt.
Det interaktive lys, planlægningen og resultatet var alt sammen godt.
Problemet var, at det tog en evighed.
Man stod på settet og tænkte: "Det ser jo ud som planlagt."
"Men det ville se bedre ud, hvis vi hævede kameraet en halv meter."
Så måtte vi flytte alt det blå, og så tog det dobbelt så lang tid.
Så hvordan kunne man bygge det optimale set?
Det gik jeg og grublede over, -
- da jeg blev hyret til Løvernes konge, efter Junglebogen var blevet en succes.
Så vi præanimerede hele filmen og skabte alle omgivelserne, -
- ligesom vi gjorde på Junglebogen.
Men i mellemtiden var VR-udstyr blevet almindelig tilgængeligt.
Jon, jeg vil foreslå, at vi starter lidt højere oppe og så kører ned.
Tre, to, en, kør.
- Super. - Jeg indhentede ham.
Vi havde slet ikke brug for hundedyr motion-capture, -
- der er udviklet til film. I stedet brugte vi spilmotorteknologi.
Nu kunne vi styre kameraerne i VR, -
- hvor der ingen forsinkelse er. Man ser tingene, som de er.
Nu kom vi så til, at jeg skulle i gang med -
- en serie for Disney+, The Mandalorian.
Vi havde et stort hold og hele ILM i ryggen.
Jeg havde arbejdet med ILM før og kendte en masse af de ansatte.
Alle ville gerne udvikle ideen og se, hvilke nyskabelser vi kunne finde på.
Og de videovægge, vi havde brugt, var nu begyndt at blive større, -
- mere pixeltætte og billigere.
Det fik mig til at tænke over, hvordan vi kunne udnytte al den nye teknologi.
Hvad lærte vi af Løvernes konge, og kan det bruges på The Mandalorian?
Da jeg kom med om bord, -
- fik vi storyboards over, hvordan serien skulle se ud.
I hvert fald afsnit 1. Og jeg fik at vide, -
- at Jon ville videreudvikle teknologien fra Løvernes konge.
Hvem er ham Jon? Han lyder fascinerende.
- Og vildt urealistisk. - Så jeg blev inviteret herned.
Og at se et filmhold indspille i VR var selvfølgelig en øjenåbner.
Det gjaldt om at tage det, du lavede på Løvernes konge, -
- og løse det med omgivelserne på en Star Wars-serie i otte afsnit.
Det første scenografimøde, jeg var inviteret med til, -
- deltog jeg i via video. Doug Chiang og Andrew Jones sad hernede, -
- og jeg sad i San Francisco.
Og jeg tror, Andrew nævnte noget om backlotten.
Og på det tidspunkt tror jeg, du ville gøre det helt klart, -
- hvad det var, du gerne ville prøve at lave.
Og så satte vi os ned.
Det var dig, Kathy, mig, du var der også...
Rob Bredow var der og nogle folk fra ILM.
Og vi inviterede Kim Libreri.
Han har arbejdet hos ILM og er nu hos Epic og Unreal.
Og Magnopus, som jeg brugte på Junglebogen og Løvernes konge.
Vi samlede en slags tænketank, -
- der skulle finde ud af, om det her kunne lade sig gøre.
TEKNOLOGI
The Mandalorian er den første produktion nogensinde, -
- der benytter rendering i realtid og videovægge i stedet for kulisser.
Og som sagt opstod ideen af nødvendighed.
Vi var nødt til at finde ud af, hvordan vi kunne lave serien -
- inden for den givne tidsramme og det givne budget, -
- men stadig få det look, vi er vant til at se.
Jeg kommer til at tænke på...
Det er fascinerende at tænke tilbage på Indianeren i skabet, som vi lavede.
Vi brugte en hel masse Translite og bluescreen. Og nu er jeg nysgerrig.
Hvordan har udviklingen inden for brugen af skærme været?
Hvordan er vi nået hertil?
Vi skal tilbage til King Kong. Der brugte man bagprojektion.
I 1933.
Man ser Fay Wray kombineret med en masse stop-motion.
Det blev projiceret op, mens man indspillede.
På en skærm i baggrunden.
Det næste store tekniske gennembrud kom med Kubrick, -
- der brugte frontprojektion i Rumrejsen år 2001.
Det er i hvert fald den, jeg kommer til at tænke på.
Det er derfor, man kan se de lysende øjne på den store kat.
- Leoparden. - Det var så fed en effekt.
Det var frontprojektion på en reflekterende skærm.
Jeg havde altid troet, det var filmet på en location, -
- men det var lavet indenfor ligesom det, vi laver.
Men på grund af luminansen... Det ved I sikkert mere om.
Hvorfor var den Kubrick-scene så stort et gennembrud?
Den var så raffineret. De brugte lang tid på at gøre det ordentligt.
Og så arbejdede de med teknologien.
Forgrundene er aldrig kraftigt belyst.
Simuleret solskin fungerer nemlig ikke med frontprojektion.
Havde man forsøgt at lave sollys, -
- ville skærmen reflektere det skarpe lys tilbage -
- og danne auraer om folk.
I stedet lod de sollyset blive i den projicerede baggrund, -
- mens forgrundene lå i skygge.
Og vi gjorde præcis det samme i rotunden.
ROTUNDEN
Noget af det fedeste, jeg fik lov at opleve på det her projekt, -
- var LED-rotunden.
Det er dybest set et stort lokale med tv-skærme på vægge og loft, -
- der viser omgivelserne.
Man viser omgivelserne på de her tv-skærme.
Et cirkulært rum på 23 meter i diameter med et loft -
- beklædt med tusindvis af LED-skærme eller LED-paneler.
Dem kan vi vise billeder på, som så kan filmes helt normalt.
Det skønne ved rotunden er, at man slipper for greenscreen.
Vi kan filme alting normalt.
De omgivelser, man ser på skærmen, -
- er fotografier af locations, der er genskabt digitalt -
- og splejset sammen med geometri.
Den fotorealistiske geometri og de naturtro teksturer -
- får en til at tro, det er virkeligt.
Det særlige ved det her projekt var, -
- at baggrunden blev styret af kameraets bevægelser.
Med positionsdata fra kameraet -
- kunne vi skifte perspektiv og parallakse undervejs -
- og få baggrunden til at ændre sig i forhold til kameraet.
Parallakse: ændring af et objekts tilsyneladende position, -
- når det observeres fra to forskellige steder.
Det skabte en naturtro verden.
Det føltes som at indspille i virkelige omgivelser, -
- selvom det var grafik.
Muligheden for at indspille ved daggry i 10-12 timer er fuldstændig fantastisk.
Man kan indspille en scene og sige:
"Den her verden er ikke optimal. Lad os flytte lidt rundt på den."
Det er forbløffende, hvad der kan lade sig gøre.
Oprindeligt var ideen med rotunden bare -
- at give mulighed for at skabe interaktivt lys.
Vi ville så have en greenscreen, -
- der kunne følge skuespilleren og holde sig bag vedkommende -
- for at undgå skærmene.
Men så fik vi øjnene op for spilmotorteknologi.
Vi eksperimenterede med den herinde på Løvernes konge -
- med en almindelig tv-skærm.
Vi tog alle de positionsdata, vi brugte i vores VR, -
- og smed det op på skærmen.
Det reagerede hurtigt nok til...
Vi havde en model af et løvehoved placeret foran et virtuelt miljø.
Det så sært ud udefra.
Det hele hoppede og dansede, men i linsen virkede det perfekt.
Det var altså lakmusprøven. Andre har haft lignende ideer, -
- men sådan noget kræver en vis mængde ressourcer.
Og det kræver ærlig talt, at en som Kathy Kennedy, -
- der var leder af ILM og Lucasfilm, -
- og en som mig, der var opsat på at skabe noget banebrydende, -
- går ind og samler andre, der har haft en lignende ide.
Som vi to har talt om, gjorde George Lucas noget lignende -
- med sine greenscreenkulisser.
Alle kom med hver sin vinkel på det. Og så samlede vi nogle instruktører, -
- der ikke lod sig begrænse af det, men så mulighederne i det.
Når vi taler om rotunden og teknologien bag den...
Den gav mig følelsen af at være på et rigtigt set.
Et sted, hvor reglerne er, som man kender dem.
Jeg trådte ind på et set sammen med skuespillerne, -
- og vi kunne tale og bevæge os omkring -
- i den her verden, som om den var bygget.
Den frihed, det gav, var uvurderlig.
Men det skyldtes alt sammen, -
- at man havde arbejdet med, hvordan det hele skulle fungere.
Så da jeg trådte ind på settet, følte jeg mig ikke hæmmet af det.
Jeg følte mig fri til at udfolde mig kreativt, -
- hvilket Jon opfordrede til i endnu højere grad.
Jeg havde forestillet mig at skulle følge den slagplan, vi havde lagt.
Men du sagde: "Okay, fint nok, men lad os prøve noget andet."
Vi havde ellers brugt en masse penge på det andet, men du gav bare los.
Det er alt sammen forberedelse.
En ting er historien, noget andet er omgivelserne.
Eksempelvis det afsnit, der foregår på rumstationen.
At kunne indrette rotunden efter handlingen var uvurderligt.
Det var ikke så vigtigt, hvad Bill Burr sagde.
Vi kunne altid lave det om og lave handlingen om, -
- når bare vi gav vores effektmagere og scenografer tid til at skabe det.
Vi lærte, at vi var nødt til at koordinere det hele.
Rotunden er... For dem, der ikke har været der...
Forestil jer, at bordet er scenen, -
- som er omgivet af videovægge, også i loftet.
Alt, hvad der skal befinde sig på gulvet eller inden for væggene, -
- skal være der fysisk. Jorden der skal passe med jorden her.
Var der møbler eller gods til stede, så anbragte vi det.
Når vi skulle bruge Razor Crest, -
- så var halvdelen i rotunden og halvdelen på væggen.
Alt, hvad der var på gulvet, fortsatte videre op på væggen.
Og når man bevægede kameraet i forhold til scenen, -
- havde baggrunden parallakse, -
- fordi vi brugte en spilmotor til at rendere det i realtid.
- Du skal ikke ødelægge mine droider! - Bare hold dem væk fra mit skib.
Synes du, det er nogen god ide?
Jeg kan ikke rigtig forklare, hvordan en spilmotor fungerer.
Jeg giver mit bud, og så kan Jon komme med det rigtige svar.
Den arbejder i realtid, så det, man ser, -
- når man spiller et computerspil, bliver udregnet på millisekunder.
Så hvis man går til højre eller venstre, -
- eller man vender sig om og ser et helt nyt syn, -
- så bliver det beregnet i realtid.
Det føles som at være til stede under Slaget på Hoth i Imperiet slår igen.
- Slaget raser rundt om en. - Det er ligesom et computerspil.
Vi indspiller så i spillets virkelighed og laver en filmoplevelse ud af det.
Klar. Værsgo.
Når man trådte ind i rotunden, kunne man ikke altid se, -
- hvor skærmene var.
Når der var byggede kulisser, og det vrimlede med skuespillere, -
- så lod øjet sig bedrage.
Man kunne ikke regne ud, hvor det fysiske holdt op, -
- og hvor skærmene begyndte.
Det virkede troværdigt selv for det menneskelige øje.
For mig var det vildeste hangaren i afsnit 6.
Man befinder sig i en hangar omgivet af stålkonstruktioner og teknologi.
Skibet var ikke med i aftalen.
Det er kun på grund af Crest, jeg lukkede dig ind igen.
Jeg sad og tænkte:
"Jeg må gætte mig til, hvad der er virkeligt."
Kasserne i forgrunden gik i ét med alt det andet.
Vi gik altid en runde. Når vi havde filmet på backlotten, -
- gik vi ind i rotunden og gjorde klar til næste dag.
Som regel var det hele forberedt, og skærmene var bare hvide.
Men når vi tændte skærmene, tonede hele settet frem.
Jeg kan huske, vi stod og talte, da der hen over skærmen -
- bølgede noget røg, fordi der blev svejset i billedet.
Og da var der en, der råbte: "Det brænder! Det brænder!"
Vi havde en sjov oplevelse under et videomøde -
- med nogle Disney-folk. Du var med til det møde.
Og vi sad bare der på to klapstole -
- og snakkede løs i rotunden.
Først senere fandt vi ud af, at ingen vidste, vi sad i rotunden.
De troede, de så på et kæmpeset, som de havde postet en formue i.
Præcis. Det så fantastisk ud.
Her er de øjeblikke, jeg syntes var fænomenale.
Der var noget over jawa-lejren i kapitel 2.
Vær hilset!
De sad ned, for det var sådan, de gjorde det dengang i...
- Var det Marokko? - Tunesien.
I Tunesien havde de kun larvefødderne. Alt andet var uden for billedet.
Vi byggede også larvefødder, som vi forlængede på skærmene.
Et af de øjeblikke, jeg syntes var -
- virkelig æstetisk overdådigt, og som virkede godt, var i dit afsnit.
Skuddet med Ming-Na.
- Nå, mellem klipperne? - Sammen med Jake.
Udsigten over Klithavet med ham på speederen.
De er bare silhuetter.
Det rammer sådan en fin balance mellem lys og mørke.
FORDELE
Der er virkelig mange fordele ved at indspille et sted som her.
Dybest set er det en stor lyskasse. Lyset er rent faktisk til stede.
Vi er ikke nødt til at forestille os, -
- hvordan det skal se ud, og så skabe det kunstigt.
Man anbringer bare tingene der, og de belyses så af LED-rotunden.
Alt lys og alle spejlinger er til stede.
Og vi har en figur, hvor det især kommer til udtryk.
Hovedfiguren bærer en hjelm, der dybest set er et spejl.
Og omgivelserne spejler sig rent faktisk i hans hjelm.
Vi slipper for bøvlet med at skulle lægge det på senere.
Med greenscreen skal man fjerne det grønne -
- og så programmere en anden spejling ind i stedet.
Derfor undgår man normalt spejlende overflader på greenscreenoptagelser.
Mange filmfotografer sætter lys efter det, der er foran dem.
Så når de står med et set med skuespillere -
- og et vindue med bluescreen, der ikke er overeksponeret, -
- så sætter de lys efter det, der er foran dem.
Det vil få det meget lysere vindue til at se forkert eller uskønt ud, -
- hvilket man så kunstigt skal forsøge at rette op på.
Med videovæggen indstiller man eksponeringen efter det, man ser, -
- ligesom på en rigtig location.
Vi omtaler rotunden som en ny landvinding inden for filmteknik.
Det er den også, men det skønne er, -
- at den giver filmfolkene mulighed for at arbejde -
- på mere traditionel vis end med bluescreen.
Når man ikke kan se baggrunden, må man sætte lys og håbe, det passer.
Nu kan man se det hele i kameraet og sætte lyset derefter.
Skuespilleren er i de rette omgivelser. Man kan redigere det med det samme.
Det er også en stor hjælp for dekoratørerne.
Vi har jo også fysiske kulisser, der skal spille sammen med skærmen.
Og der kan man bare kigge i kameraet og sige:
"Vi skal lige rette det og det til." Det er genialt for de afdelinger.
Det emulerer en virkelig location.
Teknologien gør det også muligt at sætte sig ned dagen efter -
- eller samme dag og kigge på optagelserne.
Og så kan man nemt hoppe ind og filme det, man lige mangler.
Man sætter bare de samme billeder op på skærmen igen.
Det var en stor fordel, for vi lavede en del ekstraoptagelser.
Jeg lavede ekstraoptagelser for de andre instruktører.
Jeg tog Richard eller en af de andre kamerafolk med -
- og lavede dem i en fart.
På en halv time kunne vi lave rotunden om til et helt andet set.
Og hvis vi ikke skulle have gulvet med, -
- fik vi stadig den rette dybde, parallakse og spejling fra skærmen.
Det samme gælder i animation, -
- hvilket var betryggende for mig, der var uvant med live-action.
Tredimensionelle objekter, parallakse, virtuel blocking...
Det var ligesom den måde, George lærte mig at betragte Clone Wars -
- og de animationsteknikker.
Rent kreativt var skuespillerne meget betagede af det hele.
FORDYBELSE
Dør!
Nu befinder vi os i et rum, hvor der er ting, man kan se.
Hvor jeg kan klatre op på min TIE-jager og se horisonten.
Det er interaktivt.
Jeg kan rent faktisk mærke kraften fra solen, der står op.
Man har et lokale, hvor man kan anbringe -
- et set med jord og et rumskib, -
- så jeg har noget fysisk at se på og røre ved.
Hold da op, en forskel. Sikke en forskel, det gør.
Lavatunnellen var helt utrolig. Den var virkelig desorienterende.
Som skuespiller er man vant til at lade som om.
Men når vi kiggede på væggen, -
- så bevægede den sig, som om vores båd bevægede sig.
Kiggede man ned gennem tunnellen, så voksede den.
Mundingen blev større og større, og bag en blev tunnellen mindre.
Lavaen flød, loftet bevægede sig...
Og vi satte en lyskaster på jer. Det var et trick fra Junglebogen.
Det var svært at vænne sig til. Det var det i hvert fald for mig.
- Man følte, man bevægede sig. - Og jeg har det med at blive søsyg.
Jeg var bange for at falde ned i lavaen.
Det må være værdifuldt for skuespillere.
At rotunden giver en noget at se på i modsætning til greenscreen.
Mange har spurgt mig: "Hvad sagde skuespillerne til det?"
Det kan I fortælle lidt om.
Jeg syntes, det var det mest befriende, jeg nogensinde har arbejdet med.
For så snart man accepterede det, var man til stede i omgivelserne.
Nu var det blevet sådan, -
- at man kunne skabe det hele. Man behøvede ikke at forestille sig noget.
Tag bare os fire i båden, der sejler af sted.
Hvis vi ikke så det samme, -
- ville vi have fire forskellige forestillinger om, hvad der foregik.
I stedet er vi alle sammen rigtigt til stede i båden.
Man skal ikke gætte sig til noget.
Hvis nogen refererer til noget, så er man straks med på den.
Så er alle med på den. Det syntes jeg var fantastisk.
Jeg må tilintetgøres.
Det dybt ironiske er, at George Lucas...
For mere end 20 år siden kan jeg huske, han sagde:
"En dag vil vi kunne lave de her film i vores garage."
"Og det vil være lige så naturtro, som hvis vi rejste til verdens ende."
Da jeg første gang trådte ind i rotunden, tænkte jeg:
"Det her er Georges garage."
Da George kom og så vores væg, var jeg så glad for at kunne sige:
"Vi har gjort det, som ingen andre før har gjort."
Det var det, han ville have gjort med prequel-filmene.
Det var det, han ønskede at bygge for foden af bakken ved ranchen.
Det lykkedes aldrig, men det var drømmen.
Han var forud for, hvad teknologien kunne levere.
Ti år forud for sin tid.
Da alting blev digitalt, kunne vi rent faktisk...
Takket være bluescreen -
- kunne vi indspille scenerne foran den blå baggrund -
- og lægge ting ind senere. Nu kan I gøre det hele på settet.
Lad os køre lidt frem og tilbage. Venstre!
Nu ser vi andre filmskabere blive interesseret i det her.
Det er blevet nemmere at gøre os kunsten efter, -
- for teknologien er tilgængelig for enhver.
Vi har ikke patent på noget af det.
Det er spilmotorteknologi, videoskærme og kamerapositionsdata, -
- bare kombineret på en helt ny måde.
Og så skal man kunne få det til at fungere.
Vores AD-team, vores instruktører...
Vi eksperimenterer med det her for første gang.
Nu ved de unge instruktører, hvordan det skal gøres, -
- så nu kan de være med til at skubbe teknologien videre.
Oversættelse: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service