- Vilken last? - Bara passagerare.
Jag, pojken, två droider... Och inga frågor.
Bråk på planeten?
När jag såg Stjärnornas krig hade jag aldrig sett nåt liknande.
Jag hade ingen koll på referenserna-
-så det blev min ingång till allt som hade influerat Stjärnornas krig.
Tack vare den fick jag upp ögonen för västernfilmer, samurajfilmer...
När jag kom in i bilden sa jag:
"Filmen ska inte influeras av Star Wars, utan av det som influerade George."
"Vi ska titta på samurajfilmer och på Kurosawas filmer."
Det var så jag kom in på Ensamvargen, som också gick att hämta inspiration från.
Han skolade oss i västernfilm. "Har ni sett den här? Eller den här?"
"Nej, men borde vi inte se trilogin igen?"
Vi analyserade karaktärerna.
Den här förträffliga enkelheten som ändå rymmer komplexa karaktärer.
De är Star Wars-karaktärer allihop.
Ta bara Han Solo. Han är klädd som en revolverman.
Jag vet inte vem du är och varifrån du kommer, men nu lyder du mig.
Hör nu här, ers nådhet... Jag lyder bara en person: mig själv!
Ett under att du lever.
Vi träffades och bollade lite idéer, varpå han gallrade och skrev ett manus.
När manuset var klart satte vi ihop ett bildmanus.
De ansvariga följde bildmanusprocessen, som leddes av Dave Lowery-
-och vi fick en första version i form av animerade teckningar.
Vi kunde då gå igenom storyn som helhet med hjälp av dialogutkast och effekter.
Vi måste härifrån!
Håll ställningarna!
När vi hade nåt som vi kände funkade lät vi previsualisera det.
PREVISUALISERING
När jag såg deras previsualiseringar... "Det här är så spännande!"
Jag hade bara stött på previsualisering i samband med väldigt effekttunga scener.
Det rör sig ofta om actionsekvenser där inspelningen kräver stor precision.
Filmskaparen gör då en previsualisering-
-det vill säga en modell som visar hur scenen kommer att se ut.
Det är till oerhört stor hjälp.
TILLKOMSTPROCESSEN
Det var första veckan i The Volume.
Vi satt bredvid varandra, och jag frågade vad som hade gjort störst intryck.
Du sa att du nu hade bättre överblick över storyn.
- Och du syftade nog på... - Man får en bättre sammanhållen story.
Och ju närmare vi kommer själva animeringsprocessen-
-där vi verkligen kan jobba med berättelsens struktur...
Live-action är mer beständigt.
Väl på inspelningsplatsen kan man visserligen ta om scener-
-men det mesta man gör är permanent. Och sen måste man gå vidare.
Varje möjlighet att bearbeta berättelsens struktur gagnar filmen.
Man fattar beslut och drar lärdom när misstag inte kostar så mycket.
En lärdom från animeringen-
-för redan i och med Snövit talade man om en scen som gått förlorad i redigeringen.
Tanken på bortkastat material går stick i stäv med hur de arbetar.
Därav planeringen, och därför tog jag in vår effektansvarige direkt-
-som en sorts produktionsdesigner.
De måste vara med från början. Det är inte bara efterbearbetning.
Det är fascinerande att lyssna på er i egenskap av animatör.
För sen återvänder jag till de andra animatörerna, och säger:
"De snackar om hur vi går tillväga."
- De sa 50 år. - Olika arter åldras olika.
Den här kanske kan leva i hundratals år.
Det får vi aldrig veta.
Vi tar med den levande.
Uppdraget var tydligt: objektet skulle likvideras.
Något som var unikt med den här serien är att Jon skapade ett arbetsflöde-
-där vi previsualiserade varje avsnitt.
SLUTVERSION
Det är nåt man aldrig annars gör-
-men här gjorde vi så eftersom vi arbetade i The Volume-
-och väldigt många av effekterna behövde renderas långt före inspelning.
Vi behövde previsualiseringar för bilder som vanligtvis inte ses som effekttunga-
-för de utgjorde kulisser i The Volume.
Tekniken vi använder oss av förutsätter att vi previsualiserar.
Vi kombinerar det med mina lärdomar från Djungelboken och Lejonkungen:
Planera motion capture-delarna i förväg-
-utforma tagningen och bestäm vilka live-action-delar som behövs.
Utgå från minimal scenografi... I Djungelboken använde vi greenscreen.
Så vi skapade en helt digital miljö-
-och spelade in i en standardstudio försedd med motion-capture-kamera-
-och ersatte sen greenscreenen med de digitala miljöerna.
Så att Mowgli och scenografin kombinerades med den digitala bakgrunden.
Här gick vi ett steg längre.
PREVISUALISERING
I Mandalorian gjorde vi ett avsteg från den normala previsualiseringsprocessen-
-i det att vi använde oss av VR-teknik som tagits fram under Lejonkungen.
Men hjälp av en spelmotor kunde vi operera kameran i en virtuell miljö-
-för att spela in skådespelare och stand-ins.
Därtill lagrade vi rörelser med hjälp av vanliga filmkameror-
-som anpassats för fånga rörelser i den virtuella miljön.
PREVISUALISERING
Regissörerna kom in tidigare än de vanligtvis gör i tv-produktion.
Vi lät dem träffa team och redigerare-
-och tillsammans satte de ihop en första version med hjälp VR-teknik.
PREVISUALISERING
SLUTVERSION
De kunde använda sig av motion-capture för att få en idé om hur det skulle se ut-
-eller fånga stuntteamets rörelser med hjälp av samma teknik.
Därefter kunde de lägga in kameravinklar och klippa ihop ett första utkast-
-så att vi fick en teknisk visualisering som hjälpte oss förbereda inspelningen.
Den stora fördelen var att vi tillsammans kunde gå igenom en första version.
Även om det mest liknade ett datorspel fick vi en känsla för berättelsens flöde-
-och vi såg om nåt behövde ändras innan vi påbörjade själva inspelningen.
SLUTVERSION
OVÄRDERLIGA FÖRBEREDELSER
Vi ville ta oss an det som om det vore kompletteringar till en superhjältefilm-
-där man vet precis vad man behöver.
Jag har inte sett nåt effektivare än Iron Man-kompletteringarna.
Man har planerat allt och spelat in, man har lagt in sina effekter-
-men man får det inte att sitta ihop. "Om vi ändå haft nån vecka till"...
Ja, för kompletteringarna till Thor hade vi ett helt galet schema...
På fem dagar hade vi 360 inställningar.
Eftersom man vet vad man behöver är man också mycket mer effektiv.
Annars låter man kameran gå...
"Vi ska filma glaset på bordet, men vem vet vad mer vi får med"...
När man kompletterar är det...
"Klart! Behövs inga fler tagningar. Glaset var allt vi skulle ha."
Så när vi hade VR-versionen eller previsualiseringarna...
Därför var det bra att ha dig där, som alltid jobbat med previsualisering-
-för du kunde gå in och styra upp exempelvis lerhörning-sekvensen...
När vi hade scener utan skådespelare kunde du gestalta regissörens vision.
En annan sak som vi förfinade i och med den här serien...
Nu har vi MVN-dräkterna, som vi började använda i ditt avsnitt. Hur var det?
Det var en helt ny erfarenhet för mig.
Min bakgrund är independentfilm och vi använde inga såna bildmanus.
Man kör igång, skriver sin film-
-och sen samlar man banditgänget och spelar in sin film.
Så den här previsualiseringsprocessen och att förhandsgranska storyn-
-var nåt helt nytt för mig. "Är det så här det är att ha pengar?"
"Går det att göra hela filmen?"
Och i stuntförarbetet slipper man klippen med en massa tokiga kameravinklar.
Jag kan bestämma allt.
Kör!
PREVISUALISERING
SLUTVERSION
Det här var nåt helt nytt för mig.
Att hinna förbereda allt... Vanligtvis har man åtta, nio dagar på sig.
Här kom jag in två månader före start och vi previsualiserade hela avsnittet.
Så även om vi under själva inspelningen jobbade under stor tidspress-
-så hade vi haft tid att förbereda och på bästa sätt sätta ihop materialet-
-så att vi slapp lösningar på plats och kunde fokusera på att filma.
Det var fantastiskt.
Snälla! Nej!
Avsnitt tre kändes som ett mellanting mellan västern- och samurajfilm.
En revolverman med samurajens hederskodex.
Alla här hatar dig, Mando, för du är en legend!
Jag förberedde mig genom att se om Kurosawas filmer, som jag älskar.
Yojimbo - Livvakten blev min främsta referens-
-med uppgörelsen på gatan och hur vi filmade den.
Välkommen tillbaka, Mando!
Uppgörelsen var actionfylld.
Börja!
Det krävdes noggrann planering. Vi hade 25 prisjägare och mandalorierna.
Den tog tre dagar att filma. Och sen kompletteringar på det.
Det var mycket att hålla reda på.
Om det varit en stor filminspelning hade vi säkert haft två veckor på oss.
Nu hade vi tre dagar, men man måste ändå få ihop det-
-samtidigt som man kvalitetsmässigt vill leverera nåt som är lika bra.
När det handlar om Star Wars kan man inte leverera nåt undermåligt.
Det var en utmaning, men det var kul.
Jag minns att vi dag två eller tre hade använt så många zirkoniumskott-
-att lagret började ta slut och vi tvingades hushålla med dem.
Vi kunde nämligen inte köpa fler på grund av tillstånd och annat.
Vi måste ha avfyrat över 7 000 zirkonium- skott bara de dagarna. Inte klokt.
- Detta är vägen. - Detta är vägen.
FRAMTIDEN
Det som fascinerade mig var den här mötesplatsen vi hade-
-där vi tillsammans skapade en ny stil.
Alla bidrog med sin begåvning och ni tillförde era unika färdigheter.
Och ni tänkte kanske att jag ville göra det på mitt sätt-
-men mitt sätt var resultatet av alla våra enskilda diskussioner.
Det var en väldigt organisk process.
Och utmaningen vi stod inför var:
Hur går man bäst tillväga när man ont om tid för efterbearbetning?
Vad kan man hämta från animeringskonsten-
-som jag experimenterade med under Djungelboken och Lejonkungen?
Och med Dave... Jag försökte klura ut hur Pixar hade gått tillväga-
-men så sa nån till mig: "Det är nu man tar in previsualiseringsavdelningen."
Och den här processen gav oss ett utkast som vi kunde gå vidare med.
Slutresultatet skilde sig en hel del.
I början handlade det om att du gav regi under previsualiseringen-
-och det slutade med att du regisserade stuntpersoner i motion-capture-dräkter-
-i ett rum avpassat för VR-versionen.
Där spelade ni in slagsmålsscenerna. Kan du berätta lite om det?
- Berätta nu! Håll inte tillbaka. - Jag har hållit det inombords, jag vet.
Det var då det verkligen började...
Inte så att det inte var kul före det, men nu öppnades helt nya möjligheter.
Jag kunde utgå från bilden jag hade i huvudet-
-prata med stuntteamet-
-och direkt fånga deras rörelser för att lägga in dem i previsualiseringen.
Vi kunde även rigga externa kameror.
När jag såg det ni hade gjort kändes det inspelat.
Ja, nu kan man bara gå igenom idén med Third Floor och Chris-
-så slänger de ihop det direkt.
Jag minns när du sa att vi skulle testa den här tekniken...
- Ja, du var först ut. - Vi hade snackat om...
...slagsmålsscener jag gillar...
Vi är ju bägge svaga för samuraj- och kung fu-filmer.
Nu kunde vi skapa scenen genom en direkttagning, precis som...
Vilken scen var det?
Det var scenen där Mando befriar Xi'an.
Så han går där i fängelset-
-och ett helt gäng droider dyker upp och ger sig på dem.
Och Bill Burr, sin vana trogen, säger nåt i stil med:
"Den där Mando ska tydligen vara nån sorts superkrigare"...
Och innan man vet ordet av är Mando igång-
-och har ihjäl varenda droid med hjälp av sina olika trick.
Vi tvingades göra om droiderna, minns du? Vi hade tänkt oss svävande droider...
Ja, de liknade soptunnor.
"Om vi ska koreografera det här vore det bra om de har armar och ben."
"Doug Chiang, kan du rita några"...
Men du använde alltså skådespelare och när man ser det i dag...
Det är vad vi spelade in den dagen.
Det är från sessionen i studio 17, där vi hade satt upp markeringar...
Det är samma sekvens.
Så ni fångade allt där, kollade allt i VR-
-bestämde vinklar, klippte ihop och spelade sen in själva scenen...
Vi hade inget sånt för Djungelboken, så det handlade om att få till en metod.
Och nu kommer vi att göra så här inför varje scen i säsong två.
Ja, jag ser fram emot att sätta igång, så fort jag har fått manuset.
Översättning: Joakim Troué