NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Йоне-Йоне!
Що?
-Які плани? -Ніяких.
Жарінь така. Годі дрочити, ходімо вже.
-Куди? -До затоки, звісно.
-Гаразд. -Збирайся!
-Згода. -Згода.
-Ви йдете? -Ми до затоки.
-Гаразд. -Як хочете.
Як справи?
Я пішов!
Ні хріна, це фол!
Що там?
Сандро! Як воно?
-Непогано. А в тебе? -Файно. Ти до затоки?
-Ні. До «Тредгороду». -Чийого городу?
Це клуб такий, дурню.
-Замовкни, Ненсі! -Іди в дупу.
Ти теж хочеш?
Чого? Хіба ми схожі на клубних нікчем?
На нікчему ти точно схожий. Тебе ніхто й не пустив би.
Сандро, треба нам зустрітися.
Вона не вільна.
-Тебе хтось питав? -Їй потрібен справжній чоловік.
Ні, не потрібен. Точно не такий, як ви.
Подзвони.
-Відчепися. -Ходімо.
Бачив, як Ванесса на тебе вилупилася?
Байдуже.
Гаразд.
ЗИМОВА ЗАТОКА
-Стрибай! -Гайда, дітко!
А де Ясмін зі своєю бандою?
На тому боці, певно, гарні дівчата.
Там?
Їм цей бік загалом не здався.
-Ти про них нічого не знаєш. -Я пішов. Їсти вже хочу…
-Я теж. -Ось і йдіть геть. Все одно маячню кажете.
Ось і йдемо.
-Згода. -Згода.
А ти й далі мрій про тих дівчат.
Що скажеш?
Ні.
-Гайда. -Кажу, ні.
Вона вільна. Ну ж бо.
Дивись!
Це ж довбані вілли!
-Привіт! -Салют!
Кажу тобі, Йоне-Йоне. Колись і ми тут житимемо.
Агов! Хочете з нами?
-Спасибі, але ні. -Наш човен до вас не дотягує?
-Нереальні будинки. -Авжеж.
А це що за місце?
Цікаве питання.
-Дивись. -Оце так! Який дурень!
Дівчинка теж.
Непогано!
-Що він… -Там ще один.
Гей, обережно! Диявол!
От лайно! Куди вона поділася?
Що ти робиш?
Диявол! Зараз буду. Тримайся.
Вибачте. Пустіть, будь ласка.
Іди до мене, Патрісіє.
Ти ціла?
-Усе гаразд? -Так.
Крихітко…
Якби інші хлопці були такими, як ви…
Може, і країна не була б у дупі.
Заходьте.
Можете почекати тут.
Що ти робиш? Повернись.
Сухий джемпер. Штани не твого розміру, але…
-Що тут відбувається? -Нещасний випадок з Патрісією.
-З нею все гаразд? -Вона в порядку. Завдяки цим хлопцям.
Я вас відвезу.
Дякую за подорож і джемпер.
-Прошу. Це я маю тобі дякувати. -Та нема за що.
-До зустрічі. -Бувай.
Та в дупу автівку. Це потім. Ми були в човні…
-Що за одяг? -Він герой.
Перед нами справжній швед.
-Ти хоч знаєш, що він зробив? -Розказуй.
-Розказав би, та ти не даєш. -Кажи вже.
-Замовкніть! Люди вже сплять! -Сам замовкни!
Закрий рота, нікчемо! Спустися й повтори!
Господи, Френку. Ви б хоч фарбу оновили.
Ага.
Щороку це каже.
Привіт, бабусю. Привіт, Біллі.
Привіт, ягідко.
Рішення щодо…
Ти вже обрала, де вчитимешся?
Наступного тижня…
Згоден.
Друзі з університету залишаються на все життя.
З ними ти збудуєш або зруйнуєш майбутнє.
-Тому обирай уважно. -Реклама кумівства.
Називай, як хочеш. Я 40 років працюю. Робота…
складає лише маленьку частку балансу.
Маленьку? А велику тоді що?
Знайомства?
Так.
Думаю, Елізабет знайде собі гідний заклад.
Ну, від голоду точно не помреш.
-Ти вже знаєш, де вчитимешся? -Ні.
Скоро дізнаюся. Саша каже, моє ім'я є в списку.
Гаразд.
У списку куди?
Театральний.
Що смішного?
Ні, я… просто здивувався.
Тобі таке подобається?
Добре.
А друзі що?
Ходімо!
-Яка на хрін різниця? -Не лайся.
-Йому байдуже, що думають друзі. -Гаразд, хай буде театральний.
До того ж, у тебе є перевага.
Позитивна дискримінація допоможе.
Подзвони потім.
Ну, що? У вас уже є плани на літо?
Постійно тут бути необов'язково, але треба хоча б кілька тижнів.
Я про це думав.
І вирішив продати ділянку.
Забагато праці.
Що?
Я хоч раз скаржилася на обсяг праці?
Так, скаржилася.
Хоча в нас і є персонал.
Яка нісенітниця.
А Меґґі й Каспер?
Я підтримую тата.
Нам цього не треба.
Ваша мати була тут щоліта.
Для вас це нічого не значить?
Після смерті раптом почала про неї дбати?
-Сядь! -Припини, будь ласка.
-Негайно! -Облиш її!
-Сядь! -Вікторіє!
Облиш її. Сідай, поговоримо.
І не треба на неї кричати, гаразд?
-Ти не маєш права… -Маю.
-Ні! -Усе, годі. Ходімо, Патрісіє.
Як з тобою розмовляти?
-Чого твоя мама з Герою зустрічається? -З Герою?
Так, він до тюряги геру вживав.
Я чув, його там щодня гасили.
-Не пощастило. -Довбаний наркалига.
-Куди ми їдемо? -До вілли.
Жартуєте?
-Що як вони вдома? -У них заміський відпочинок.
Що?
Якби ти слухав, почув би, як він про це каже.
Коли?
Під час твоїх вологих мрій про сестру дівчини.
Малюком я думав, що «заміський» позначає «замість міста».
Він нічого поганого не зробив.
Друже…
Усі багатії щось зробили.
Він або хтось із його родичів точно трахнув когось із наших.
Хапаємо цінності та йдемо. Ніяких дурощів.
Авжеж.
Слуґґо, зупинись.
Що таке?
-Що як нас сусіди побачать? -Скажемо, що ми робітники з Польщі.
Невже не хочеш нюхнути її трусики?
-Чиї трусики? -Мамки твоєї!
Або залишайся тут на стрьомі. Обирай.
Ходімо.
Згода.
-Ти пароль хоч знаєш? -Заспокойся.
А ви не вірили.
Гей! Руки вгору!
-Що ти робиш? -Та він розряджений.
-Припини розмахувати! -Тихше, чуваче.
Це було в старого. Він довбанутий.
Поверни.
Ні за що. Це тепер моє. А ти що тут робиш?
-Хіба ти не вимикала світло? -Здається, вимикала.
-Сабіна сьогодні не працюватиме? -Ні.
Що в неї є?
-Нічого, я вже дивився. -Я перевірю.
Залишайтеся в авто.
Пацани!
Гаразд.
Це серйозна справа.
Дарма ви його не замкнули. За таке ліцензії позбавляють.
Це моя необачність. Він був у збройовому сейфі, але…
Останнім часом було складно…
-Більше нічого не викрали? -Ні.
-Дзвоніть, коли щось пригадаєте. -Звичайно.
Гаразд.
Обережно.
Що там?
Прийняли?
Ні?
Любий…
Та нічого.
Що смішного?
Я так і знала!
Мене прийняли!
Я тобою пишаюся.
Гей, Слуґґо!
Слуґґо!
Мене прийняли!
-Жартуєш? -Ні, дивись.
А що я тобі казав? Вітаю, друже.
Дякую.
Вечірки влаштовують тільки відстійниці.
-Згодна! -Бачила Майю?
Вона хотіла запросити народ із класу. Я їй кажу: «Щасти тобі». Це було…
Усе гаразд, друже.
Жартуєш, чи що?
-Вибач. -Якого біса?
Пробач.
Доброго дня.
Їдьмо!
Дякую.
Усіх вітаю! Ви впоралися. Це чудово.
Мене звати Якоб.
Ви бачили мене на вступному екзамені.
Представтеся і скажіть, чому обрали театральний факультет.
Вибачте.
Почнемо з тебе, Улло.
Привіт, я Улла.
Моя мати – художниця з костюмів. Так я познайомилася з театром.
Атмосфера завжди була чудовою.
За парою винятків. Ось так.
Йоне-Йоне?
Привіт, я Йон-Йон. Хочу бути актором.
Здається, все.
Гаразд.
Наступна Елізабет.
Мої батьки з мистецтвом не пов'язані, та, сподіваюся, це необов'язково.
Ну, мене звати Елізабет.
З радістю з усіма познайомлюся.
Шейло?
Гей. Ти мене пригадала?
-Ти врятував Патрісію? -Ага.
-Дивно. Хто б міг подумати? -Не знаю.
-Ви знайомі? -Ні.
-Я тебе якось образила? -Ти про що?
Ти натякала, що я вихваляюся.
Хіба не так?
Я жартувала.
Мені треба йти, тому…
до зустрічі.
Що з нею таке?
-Що? -Ну… та нічого.
Не ведися на його сандалі. Насправді він жорсткий.
-Невже? -Так, спитай мою сестру. Її вигнали.
-Що вона зробила? -Нічого. Прогуляла кілька уроків.
-Дурість яка. Я чув, що він хороший. -Так, але тільки до мазунчиків.
Я тут живу.
-Тоді… -Гаразд.
До завтра.
Слухай…
Ти ж знаєш Елізабет?
Трохи. У нас є спільні друзі.
В універі ти хотів щось сказати.
Ну…
-Вона… Думаю, вона сумує. -Чому?
Її мати померла кілька місяців тому…
Як перший день?
Не знаю.
Усі з Седермальма, у всіх батьки письменники.
Очікувано. Хіба тебе це дивує?
Напевно, ні.
Крім одного хлопця.
Ніколи не здогадаєшся.
Це Йон-Йон.
-Той самий? -Так, той самий.
Оце так.
Запросиш його на мій день народження?
Тату, можна йому прийти?
Але туди потрібні відмінні оцінки.
-А він не може відмінно вчитися? -Твоя правда.
Ну, давайте його запросимо.
Це буде маленька вечірка.
Тоді чому ти запросив усіх своїх підлеглих?
Щоб за все платила компанія.
Який розумник.
Почекай.
Усе гаразд?
Слухай, я…
Я багато думав…
Якщо тобі грошей бракує, ти мені скажи.
Усе гаразд.
Тобто…
-Я не хочу для тебе неприємностей. -Яких це неприємностей?
Я знаю, що ти гідний хлопець…
-Але твої друзі… -І що з ними?
Їм усім місце за ґратами.
-Дякую за пораду. -Тобі смішно?
Дай поссати!
Не засмучуй матір. Вона все для тебе робить.
Довбаний облудник.
Придурок.
-Якщо це здається простим… -Ну ж бо, зосередься.
-Чого ти хочеш? -Та вона взагалі нічого не хоче.
-Не вона, а ти. Ти чого хочеш? -Я хочу наступну сцену.
-Скільки людей хочуть тут учитися? -Не знаю.
Тобі треба зосередитися.
Гаразд, давайте ще раз.
-Як ти сюди… -Досить. Сідай.
Шейло.
Елізабет!
-Ти забула сценарій. -Дякую.
Залишиш мене з цими веганами?
-Ти впораєшся. -Хіба?
Точно. До завтра.
Зачекай…
Я чув про твою матір.
Що ти сказав?
Чув, що вона померла.
Звідки ти знаєш?
-Яка різниця? -Інші теж тепер знають?
-Не знаю. -Усе ти знаєш.
Звичайно.
Я вас почув.
Скажімо… наступного тижня.
Кілька дзвінків – і я все владнаю.
Мені справді шкода.
Чудово. До побачення.
Обіцяю звільнитися.
Сьогодні займемося мовою тіла.
Чому? Бо ми плануємо розіграти п'єсу в залі для глядачів.
-І всі нас побачать? -Так.
І родичі, і агенти з кастингу.
Чого збентежилися? Ви ж за цим і прийшли.
Який театр без глядачів?
У п'єси два критерії.
Максимум півгодини і жодного слова.
Усім зрозуміло?
Гей…
Вибач за вчора.
Та нічого.
Я обіцяла Патрісії…
що запрошу тебе… на її день народження.
Серйозно?
Не хочу зіпсувати вечірку.
Тато запросив колег, а я їх навіть не знаю.
Гаразд.
Який буде настрій? Костюм потрібен?
Ні.
Вистачить сорочки.
Я прийду.
Гаразд.
Обміняймося номерами, щоб обговорити деталі.
-Сфоткайся, щоб я знав, чий номер. -І скільки ти знаєш Елізабет?
Шість, мабуть, сім або вісім…
Сфоткайся.
Відмінно.
Усе, я пішла.
-До завтра. -Ага.
Мамо!
У тебе є пакувальний папір?
Це мені?
Чого в крамниці не обгорнув?
Є в тебе квитанція?
Віддай.
Поверни!
Віддай! Чого причепився?
Під кайфом, чи що?
Тому ти такий мудак?
Чув, тебе звуть Герою.
Це правда?
Звісно, правда.
Чого б ти ще так їжу розжовував?
А мати моя знає?
Довбаний нарколига.
Що ти робиш?
Ні!
Заспокойся!
Спокійно. Слуґґо!
Слуґґо, допоможи!
Відпусти мене, мудило!
Досить.
-Відпусти. -Пішов геть звідси, вбогий нікчемо!
-Спокійно. -Піднявся й пішов.
Гаразд.
-Зараз! -Спокійно.
Якщо знов тебе побачу, ти труп.
Я вже йду.
Живий?
Як ти?
-Привіт. -Привіт.
Так, масштабно.
-Не схоже на сімейний вечір. -Взагалі ні.
-Міг і без подарунка. -Та він маленький.
Патрісія внизу.
Слухай. Хочу випити, але мені не продають.
-Може, ти спробуєш? -Авжеж.
Привіт. Ти прийшов!
Звичайно.
-З днем народження. -Дякую!
-Привіт. -Привіт.
-Як настрій? -Чудовий.
-Добре. Стрибай обережніше. -Гаразд.
Це був Йон-Йон.
-Привіт. -Два, будь ласка.
-Два з чим? -З шампанським.
-Шампанське. -Так.
-Радий тебе бачити. -Привітав Патрісію?
Узяли на економічний? Вітаю!
Дякую.
Не можу не привітати.
Чув, для Патрісії ти герой. Я Карл.
-Йон-Йон. -Сідай.
Йон-Йон… Ти десь поруч живеш?
Так, майже… На іншому боці затоки.
Елізабет!
-Привіт! -Привіт.
-Як приємно тебе бачити. -Тебе теж.
У молодості я теж мріяв стати актором.
Трохи навчався в США,
але в цій справі важко заробляти.
Треба бути дуже сміливим, щоб обрати таку кар'єру.
-Точно. -Для таких, як ти, це, певно, важко.
-Що це значить? -Нічого такого…
Я просто кажу, що це важко для хлопців з…
-Про що говорите? -Про акторство.
-Калле каже, він займався акторством. -Так.
Невже?
Так, просто розважався.
-Чому кинув? -Не зацікавило.
А також через економічну нестабільність.
Шкода.
Я хочу тобі дещо показати.
Вибач за друга тата.
Та нічого.
Я ж не вимусила тебе прийти?
Зовсім ні.
-Що за вуха? -Не знаю. Мені подарували.
-Класні? -Спробуй сам.
Гаразд.
Щось чуєш?
Взагалі нічого не чую!
-Дякую, що прийшов. -Що?
Подобається звук?
Так. Якщо набриднуть, я візьму.
Ви з нею схожі.
Як її звали?
Лотта.
Елізабет!
Іду. Хвилинку.
-Мене звуть. -Я теж піду.
-Побачимося в універі. -Добре.
Що трапилося?
Він мене кинув.
Мені здавалося, все гаразд.
Хай котиться. Все одно нікчема.
Ви посварилися?
-Що? -Ні.
Зустрінеш іншого.
Ні.
Кому я потрібна?
Алло?
Що?
Готовий? Тільки не впусти.
Спіймав.
Відчиняй, поліція!
Поліція!
-У тебе щось є? -Ні.
Ну, почнімо. Мова тіла.
-Так. -Гаразд.
-Обирайте тварину. -Добре.
Собака? Гаразд.
Ух! Зупини.
Вибачте.
Що роблять собаки?
Ось як вони рухаються.
Ну ж бо. Зосередьтеся.
Вовки не стоять на місці.
Ви маєте навчитися. Це вам не жарти.
Гаразд…
Тепер щось абстрактне. Що як…
-Приєднайся. -Ні, я залишусь тут.
-Ну ж бо. -Ні…
Добре.
Так. Тепер давайте хвилю.
Ага. А ще коло.
-Ні… -Що за…
-Хто вам відчинив? -Відчинено було.
-Ви хоч знаєте, скільки коштує обладнання? -Ми репетирували.
Геть звідси!
Геть!
Я піду. Побачимося на вечірці.
-Ага. Бувай. -Бувай.
-Ти на метро? -Ні, мене заберуть.
Ти вже читала аналіз тексту?
Ще ні.
У театрі показують цю п'єсу…
Може, якщо подивитися, буде легше?
Є вільні місця?
Так. Улла може здобути.
-Зрозуміло. -Хочеш піти?
-З тобою та Уллою? -Ні, вона вже була.
-То це побачення? -Ні… Тобто…
Домашнє завдання.
-Можу Стаффана запросити. -Ні, я піду.
Гаразд.
-Знаєш, де театр? -Так.
-Скоріше! -Вже йду!
Побачимося пізніше. Бувай.
-До скорого. -Бувай.
-Ти куди? -До театру.
Про таке треба попереджати.
Я збираюся на роботу. Тобі треба залишитися з Патрісією.
-Я маю щовечора з нею сидіти? -Не щовечора.
-Учора сиділа і позавчора. -Давай допомагати одне одному.
-Якщо мами нема, то і розваг теж? -Припини.
-Ти потрібна Патрісії. -Це ти їй потрібен.
Я не можу розірватися!
Моя робота допомагає зводити кінці з кінцями.
Хіба незрозуміло?
Так, це важко, але треба від чогось відмовлятися.
-Поговоримо пізніше. -Ні. Ти нікуди не йдеш.
-Давай потім… -Ні, ти не йдеш!
Не сьогодні.
Відсутній зв'язок з абонентом.
-Не вір дівчатам з вищого класу. -Та що ти про них знаєш?
Вона не єдина в світі бунтівниця. У них імена типу Цілла, Пернілла, Камілла…
Навіть Анніку одну знаю.
По-перше, ти ніколи не мутив зі шведками.
По-друге, згоден з Джей-Джеєм. Я теж хочу собі шведку.
Мені байдуже, хто вона. І звідки ти взяв Каміллу?
Я її тобі покажу.
-Ось Камілла. -У нього телефон вимкнений.
Музику зроби тихше.
Зроби тихіше. Алло?
Привіт. Вибач, я намагалася подзвонити.
Мене залишили вдома.
-Гаразд. -Любий.
-Ти там з ким? -Телефон сів.
Де ти?
В автівці.
Любий!
Хочеш прийти? Попрацюємо з текстом.
Так, звісно. Заскочу.
-Гаразд. -Бувай.
-Ніякої гідності. -Джей-джей уже зібрався…
Замовкни!
-Привіт. -Салют. Впізнала?
Так. Як воно?
Усе добре. Не скаржуся.
Хочеш покататися?
-Нам треба готуватися. Відчини. -Заспокойся.
-Як ти? -Добре. А ти?
-Я теж. Доньє, це… -Елізабет.
-Що ви вже замислили? -Просто балакаємо.
-У них було побачення, та вона не прийшла. -Замовкни!
Мене залишили доглядати сестру.
Це було для завдання. А в мене телефон здох…
-Їй ти теж так сказав? -Я не казав, що це побачення.
Подорослішай уже.
Щось я з тобою теж дівчат не бачив.
У мене є подруга. Не віриш? Вона є!
-Замовкни вже. -З часником з'їв?
Так, дуже смачно.
Тренуєшся?
Якщо ти такий уже накачаний, чого тоді так турбуєшся?
-Може, тобі не допомагає? -Що?
-Ти йдеш сьогодні в качалку? -Елізабет.
Елізабет, у мене є важливе запитання.
Дуже важливе.
-Ближче до справи. -Заспокойся.
Нам усім цікаво…
Джей-Джей вміє грати?
-Ні. -Ні.
У нього виходить?
Іноді.
Скажімо…
Від одного до десяти?
Як мінімум…
Неприємна ситуація.
-П'ять хоч є? -Четвірка?
Що? От лайно.
А ти що думаєш?
Усе він уміє. Скоро відвезе нас у Голлівуд.
Він нас навіть до центру не довезе.
Побачимо ще.
Не вірите в нього?
Елізабет, є ще питання. А ти вмієш грати?
-Цікаве питання. -Звичайно, вміє.
-Невже? -Ні. Не знаю.
Уміє вона. Точно вам кажу.
Покажи.
-Зараз? -Так.
-Ні. -Заспокойся.
Що в цьому такого?
-Відчепися від неї. -А що?
Чого боїшся?
-Тут? -Відчепися вже.
-Ні. -Заспокойся.
-Злякалася? -А ти?
-Ні. -Я теж ні.
-Що робитимемо? -Обирай.
-Ми розлучаємося. -Гаразд. Ти кидаєш мене?
Наче могло бути інакше.
-Покажи нам, як треба. -Заспокойся.
Починаємо?
Елізабет…
Нам треба поговорити. Ти, певно, не помітила…
Я не відповідав на твої дзвінки. Тому скажу все, як є.
Ти мене більше не цікавиш.
Ми не підходимо одне одному.
Я більше не можу. Це якийсь мазохізм.
Я…
-Мені подобається інша. -Оце так.
-Я знайшов іншу дівчину. Вибач. -Класика.
Ми розлучаємося.
Кажу тобі правду.
Я не проти залишитися друзями.
-Чого смієшся? -Замовкни і продовжуй.
Що таке? Я не розумію. Чому ти плачеш?
Коли прославишся, візьми нас охоронцями.
-А я буду твоїм менеджером. -Менеджером?
-Куди тобі до менеджера? -Замовкни.
-Я тебе прошу. -Не треба.
-Згода. -Бувай.
-Бувай.
Побачимося.
-Я теж піду. -Тоді побачимося.
Може, проводиш мене?
Уже темно, а ти мене привіз у глушину.
Гаразд. Ходімо.
Усе. Добраніч.
Тато ще не прийшов.
Гаразд…
Хочеш поплавати?
У тебе є хлопець?
-Хлопець? -Ти у стосунках?
-Тоді хто він? -Хто?
-Хлопець з вечірки. -Хто?
Ти знаєш.
Йонас?
Високий блондин з ямочками?
Так, мабуть.
Чому ти смієшся?
Він мій кузен.
А в тебе є дівчина?
-Ні. -Тоді чого вагаєшся?
Що?
Елізабет?
-Що ти робиш? -Плаваю.
Я бачу.
Вибач, що накричав. І дякую за допомогу.
Усе гаразд.
-Добраніч. -Добраніч.
Я вже піду…
-Побачимося на вечірці. -Так, побачимося.
Привіт. Ти де?
Відійди від колонок. Я тебе не чую.
Що?
Ти Елізабет бачив?
Вибач, не бачив.
Я зустріла твою сестру. Вона крута.
-Тут? -Так, біля барної стійки.
-Діва? -Ні.
-Козеріг? -Так.
Так?
-Я ж казала! Це моя тема. -Ти з десятої спроби вгадала!
Що ти робиш?
Елізабет…
Привіт. Що таке?
-Ми не знайшли таксі. Ви до міста? -Ага.
-Можливо. А вам куди? -Підвезете до найближчої станції метро?
Нам неважко.
Яка в тебе краля, хлопчику.
Знаєш, що?
Давай додому відвезу.
Ми йдемо до друга, тому…
-То підвозити вас уже не треба? -Ні, дякуємо. Ходімо.
-Ні. -Годі.
Знаєш, що? Позич свій телефон.
-Відчепися від неї. -Я хочу другу подзвонити.
Що, не позичиш?
Гаманці й коштовності.
-Зараз. -Ну ж бо!
Добре. Давай.
Ну ж бо. Скоріше.
Що ти робиш?
А це що?
Ходімо вже.
Давай годинник.
Це підробка.
-Байдуже. Віддавай. -Ні.
-Віддай! -Віддай йому.
Віддай уже!
Слухай її.
-Що ти робиш? -Відчепися!
Віддай годинник!
Віддай йому годинник.
З тобою все гаразд?
Як ти?
Елізабет?
Як ти?
Пробач мені.
Чому ти не віддавав годинник?
-Елізабет, почекай! -Не підходь.
-Елізабет! -Кажу, не підходь!
Сідай в авто.
А ти забудь про мою дочку.
-Припини ці стосунки. -Через те, що нас пограбували?
-Таке з усіма трапляється. -Ні, не з усіма.
Такі хлопці притягують халепи.
До нас невипадково вдерлися.
Що ти кажеш?
-Сама знаєш. -Ні, не знаю.
Я чую тільки упередженого старика.
Тоді казатиму відверто. Ти наївна, розбещена егоїстка!
Прокидайся вже.
Твоє щастя, що все так закінчилося.
Після уроків з ним не зустрічайся.
Це… ні.
Іди спати.
Ти закохався?
А вона що відчуває?
-Думаю, вона теж. -Ось і все.
Не здавайся.
Усе буде гаразд.
Не бійся, милий.
Елізабет!
-Нам треба поговорити! -Не кричи! Усі вже сплять.
Відкрий мені!
Зараз спущуся.
Я страшенно облажався.
Пробач мені.
Ми були у справжній халепі.
Чому ти з ними сперечався?
Годинник був не мій.
Я не мусив його надягати.
Він коштовний.
Тоді чому надів?
Щоб тебе вразити.
Пробач.
Що мені зробити? Я на все готовий. Тільки скажи.
Слухай…
Я в тебе закохався. По самі вуха.
У мене ще такого не було.
Я без тебе не можу.
Ти намокнув.
Є презик?
Так. Здається, є.
-Ти все так і планував? -Що? Ні.
Я жартую.
-Куди йдемо? -Побачите. Мені сестра про це розказала.
-Привіт. -Привіт.
Гаразд.
Якщо комусь покажете, я вас уб'ю.
-Оце так. -Ага.
Боже мій!
Скільки тобі тут років?
Слуґґо.
Слуґґо!
Знято! Супер!
-Це було круто. -Неймовірно.
Він дзвонить?
Хіба не знає, що ви розійшлися?
Не знаю я, чого він хоче!
Якщо продовжить, кажи. Я з ним розберуся.
-Гаразд. Але обіцяй не перебільшувати. -Обіцяю.
-Коли буде справжнє побачення? -Буде, обіцяю.
А ти коли до себе запросиш?
Слуґґо.
Треба з ним поговорити. Дві хвилини.
Йо.
Це мій друг.
Сідай.
Ні, це неможливо. Невже я маю…
-Ми точно кращі за них. -За них? Та ми всіх порвемо.
Побачимо.
-Хвилюєшся? -Ні.
Алло. Це Елізабет.
Так, він зі мною.
Це тебе. Слуґґо.
-Алло? -Мені зараз потрібні ті речі.
-Гаразд. Давай о п'ятій. -Ні, зараз.
-Добре, йду. -Гаразд.
Мені треба йти.
-Що трапилося? -Нічого такого.
-Що? -Нічого. До завтра.
-Що трапилося? -Давай речі.
Я маю дещо сказати. Не лютуй.
Не обіцяю, але кажи.
Я облажався.
Ти про що?
Я загубив один з годинників.
-Ти серйозно? -Я його позичив, і мене пограбували.
Хто?
Двоє типів. Я їх раніше не бачив.
Який ти дурний. Як це виправити?
-Я відпрацюю. -Відпрацюєш? Зовсім тупий?
Що треба?
Нащо ти надів годинник за 200 кусків?
-Зовсім глузду нема? -Що?
Іншого б я уже відлупцював. Твоє щастя, що я про тебе дбаю.
Довбаний дурень.
Ти хоч розумієш, що накоїв? Якщо не відплачу, мені кінець.
І це твоя довбана провина.
Я знаю, що робити.
-Де ти був? -Ніде. Гуляв.
Її там нема.
-Твоя сумка? -Що він тут робить?
Звичайно, його.
-Вибачся перед Патріком. -Ні за що.
-Ти йому загрожував? -Що?
Що ти їй наплів? Ні, він мене вдарив.
Клянуся, вдарив. А потім ми зі Слуґґо його виштовхнули.
-Не слухай його. -Замовкни! Що він набрехав?
Любий. Будь ласка.
Благаю, попроси вибачення.
Справжній чоловік визнає свою провину.
Або хочеш, щоб я копам подзвонив?
Йоне-Йоне!
Попроси вибачення.
-Відпусти. -Відпусти.
-Годі! -Відпусти!
-Годі!
-Відпусти сумку. -Відпусти його!
Годі! Припини…
Отак відпустиш?
Іди, будь ласка.
-Я його лише схопив. -Іди геть.
Іди.
Виходить 140-150 тисяч.
Треба перевірити, але це їх ціна.
-Що таке? -Хтось удерся.
Що?
Увага…
-Сьогодні нічого не буде. -Ні!
Вибачте. Мені шкода.
Я спробую щось вигадати, але…
Але я…
Поки що нічого не знаю.
Де Йон-Йон?
Не знаю.
Я…
Я чула, що вдерлися крізь дах.
І що це значить?
Ні… Нічого.
-Привіт. -Привіт.
Доброго дня. У вас одне нове повідомлення.
Пробач мені.
Я все зіпсував.
Ти заслуговуєш на краще. Пробач.
Що з тобою?
Варто було зразу тобі показати, але…
Я нічого не сказав поліції.
Адже він урятував Патрісію.
Може, й треба було, але…
Мені шкода.
Усе готово. Їдемо завтра.
Я написав кузену. Проведемо в нього близько місяця.
Що скажеш?
Тобі сподобається. Нарешті розслабишся.
Благаю долю, хоч би ти не хропів.
Йон-Йон тобі дзвонив?
Ні.
-А ти йому? -Навіть не думала.
Шкода, що так вийшло.
Якщо подзвонить, хай зі мною зв'яжеться.
-Навіщо? -Хочу поговорити.
Дозволите йому залишитися?
Що…
А якби я вдерлася, мені б дозволили?
Думаєш, це несправедливо?
Ти бачила наших випускників?
Я теж розчарований.
Але він заслуговує на другий шанс.
Я очікував іншого розвитку подій.
Ви про що?
Думав, це ти кинеш.
Зрозуміло. Без проблем.
Добре, зрозуміло.
Побачимося. Цілую.
-Вона прийде? -Так, але ти її знаєш. Довго збирається.
-Як я тобі? Вона мене ще не бачила. -Наче тебе хтось побив.
Пам'ятаєш, як ти до Хакіма присікався?
Він тебе вирубив.
-Дрібниці. -Ти що, жартуєш?
-У тебе око було з мій кулак. -Та не перебільшуй.
Дівчата ридали, ніби ти вже вмер.
За що ти хоч боровся?
Не пам'ятаю.
Бачиш?
Життя не зупинилося.
Згоден?
Вище носа.
У вас із нею все владнається, повір.
-Я зараз. -Куди ти?
Гей, мудило!
Глухий, чи що? Відчепися від неї.
Не дзвони їй і навіть не підходь. Вона тепер зі мною, зрозуміло?
Дзвонитиму цій лярві, коли захочу.
Я з тебе зараз олію видавлю.
Повтори-но.
Я так і думав, боягузе нещасний.
Де він?
-Куди ти його подів? -Ходімо разом.
-Віддай. -Віддам пізніше.
Куди ти його подів?
-Я про нього подбаю. -Віддай.
І що ти зробиш? Зруйнуєш собі життя?
-Я бачив, як його вбили. -Я знаю, але це вже позаду.
-Йому це з рук не зійде. -Відійди!
Заспокойся! Годі!
-Не йди. Покличемо поліцію. -Полі…
Ти нормальний?
Будь ласка, не йди.
Його вже не повернути. Я не хочу загубити й тебе.
Будь ласка, послухай.
Послухай мене.
Не підходь ближче. Відійди!
-Алло? -Привіт, це Кіба. Треба зустрітися.
Давай скоріше. Я знаю, де він.
-Готова? -Так. Їдьмо!
911.
-Ні. -Що трапилося?
-Дихайте. -Що трапилося?
-Скажіть, що трапилося! -Спокійно. Дивіться на мене.
Усе гаразд. Ніхто не постраждав.
Добре.
Гаразд. Заспокоїлися?
-Так. -Добре.
Елізабет!
Чуєш мене?
-Ти що робиш? -А ти?