СЕРІАЛ NETFLIX
«ДЛЯ НИХ Я — ЩОСЬ СЕРЕДНЄ МІЖ ПЕППІ ДОВГАПАНЧОХА ТА АЛЬ КАПОНЕ»
КЛАРК ОЛОФССОН
ЗАСНОВАНО НА ПРАВДІ ТА БРЕХНІ
ХЕСТЕВІК, ХІСІНГЕН, 1952
Кларку, ходи сюди.
Кларку, слухай. Така справа…
У житті повно розчарувань, але треба зібратися й діяти.
Чуєш? Зберися й дій.
Так! Зберися й дій.
А тут добре.
Стули пельку, суко!
Злий сучий син.
Це точно.
Не слухай її.
Господи!
-Стене, що ти робиш? -Стули пельку, ти!
-Кларку! -Йому час вчитися.
-Йому шість років, чорт забирай! -Саме так! Уже час.
Якого…
Допоможи йому, трясця матері!
-Сучий син! -Витягни його!
Дивись, що наробила, суко!
Стене, будь ласка…
Допоможи йому.
Кларку! Кларку?
Стене! Він тоне!
-Кларку! Молодець! -Нарешті.
-Пірнай і дістань мою пляшку! -Ні!
Кларку! Стене!
-Ні! -Дістань пляшку, малий!
-Дістань мою пляшку! -Ні!
Мені завжди було насрати, чого хоче мій татко,
але те, що він сказав того дня, я запам’ятав.
Іноді життя повне розчарувань, та треба зібратися й діяти.
А якщо все начебто добре — чекай на розчарування.
Кларку…
Повільніше, бо кінчу.
Іноді я бачу майбутнє, як, наприклад, цього разу.
Я наче відчуваю, як ось-ось вляпаюся в лайно.
Три, два, один…
Кларку Олофссон! Тебе заарештовано.
Тихіше, Кларку! Тебе оточено! Здавайся, Кларку!
Не варто поспішати. Адже вам цікаво, що сталося з Марією,
з переїздом у Бейрут,
з нашим новим життям у близькосхідному Парижі.
То слухайте.
БЕЙРУТ, 1972 БЛИЗЬКОСХІДНИЙ ПАРИЖ
Сучий син…
Стули пельку, трясця матері!
Люди намагаються поспати!
Стули пельку!
-Кларку, що ти робиш? -Цей козел розбудить усіх сусідів.
-Лягай, Кларку. Тут так прийнято. -Краще б він стулив пельку.
Інакше буде гірше.
Ні. Я так не засну.
-Привіт. -Ассалам алейкум.
-Алейкум салам. -Ва-алейкум ас-салам.
Гей, принеси малому чаю!
Дуже смачно. Чудовий «апфельсин».
-Ваш чай, друже мій. -Так, смачний чай.
Дякую… Шукран.
У Швеції кажуть «skål tamejfan».
Вип’ємо!
-Шиша. -Шиша?
-Спробуєте? -Дякую.
Спробуй.
Шиша просто супер!
Чудово.
-Піду візьмуся до справ. -До справ?
-Так, я заради цього приїхав. -Зрозуміло…
-«Шукран». -Щасти тобі, друже.
Піди просерися.
У Бейруті я відчував себе вільним.
То був практично рай, повний ділових можливостей».
І апельсини там були смачні.
Набагато кращі, ніж у нас.
Пане Осман!
-Олофссоне! -Я приніс «апфельсин».
Привіт, друже!
Доброго дня.
Три.
-«Мерседес»! Що скажете? -Так, чудово!
-Європа — десять із десяти. -Так.
-У вас є вся сума? -Не вся, лише частина.
-Якого дідька, Османе? -Олофссоне…
-Ні, ні, ні… -Послухай спочатку! Олофссоне…
Зачекай із бізнесом. Не роби таке обличчя.
-Бачу, ти знайшов апельсини. -Да.
-Що скажеш? -Мені дуже подобається.
-Найкращі апельсини, які я куштував. -Так.
Можливо, тобі сподобається моя ділова пропозиція, друже.
-Так! -Так.
-Ти любиш бізнес? -Я люблю бізнес. Я знаю бізнес.
-Батько бізнеса. -Я батько батька бізнеса.
-Що в тебе ще є? -Знаєш…
-Люба! Де ти? -Я тут.
Ось ти де! Я дещо приніс.
Скуштуй.
Слухай…
Я говорив з цим Османом.
Ми будемо робити бізнес разом.
У нього там апельсиновий гай.
Дуже дешево продає, за копійки.
-Смачно? -Так, дуже.
-Набагато краще, ніж удома. -Я ж кажу, краще!
А чому у нас удома всі апельсини ізраїльські?
Це апельсиновий расизм!
Можна купляти тут. Дешевше, краще, смачніше.
Кларк Олофссон, імпортер апельсинів!
Що думаєш?
-Я в захваті, Кларку! -Я знав, що тобі сподобається.
-Я в тобі не помилилася. -Так, авжеж.
Ти не злочинець, ти розумний, енергійний бізнесмен.
Саме так.
І хороша людина.
Так, хороша.
Я тобою пишаюся, Кларку.
-Непросто було покинути все. -Розумію.
Розумію.
Та внутрішній голос сказав мені: «Уперед, Маріє.
Він тебе не підведе».
Я радий, що ти послухалася його, і тепер твої мрії здійснюються!
-У тебе вийшло, Кларку! -Вийшло!
-У нас вийшло! -Так. У нас вийшло.
І жили вони довго й щасливо, і тому подібне…
Знову починається!
Але ні…
ГАШИШ
СМАЧНІ АПЕЛЬСИНИ
Так?
Комбінація!
Ти станеш багатим!
Ні, зачекай!
Олофссоне!
-Бейрут за тобою сумуватиме. -А я за ним ні.
Приємно було мати з вами справу, пане Кларк.
І з вами також, пане Осман.
Ви дуже хороший пан.
Ви теж хороший пан.
-Так, так, так. -Так, так.
-Добре. -Олофссоне.
-Так, добре.
-Піди просерися. -Піди просерися.
-Щасливої дороги в Швейцарію. -Ніколи!
Чортів бовдур.
Я був ситий Бейрутом по горло.
То був не рай, яким його зображували.
Мені це остогидло, і я вирішив везти товар сам
аж у Швецію.
З дороги!
ВІТАЄМО В ГРЕЦІЇ ТУРЦІЇ — ЮГОСЛАВІЇ
ВІТАЄМО В УГОРЩИНІ — СРСР ПОЛЬШІ — НІМЕЧЧИНІ
Організувавши доставку,
я мав знайти когось, хто продаватиме товар.
Я знав, із ким поговорити.
Мій старий друг Лис Курре.
Не може бути! Кларк Олофссон!
Що в сумці?
Заходь, Кларку!
Тут смердить.
Лис Курре, власник найбільшої колекції порно в Швеції,
знайомий з усіма дилерами міста.
Те, що мені було потрібно.
Шикарні кренделі!
-Глянь, який хер. -А тепер вип’ємо.
За нас, дурна голово.
У мене дещо є для тебе.
Дивись.
-Ненавиджу фрукти. -Та ти не відмовишся…
…від цього!
Це вже ні! Не відмовлюся.
Прекрасна штука.
Чорний афганський, просто з Лівану.
І в мене тут поруч стоїть повна вантажівка.
-Справді? -Справді.
Якщо знайти потрібних людей, товар продасть себе сам.
Я знаю потрібних людей.
Отже?
Партнери?
Партнери.
Сидіти.
Що йому не подобається?
Бенгану? Йому все подобається.
Він дивиться на мене, як псих.
Прибери його від мене!
Добре. Що далі?
Ходімо.
-У нас купа справ. -Просто зараз?
Авжеж, зараз.
Травка сама себе не продасть.
Добре, я пішов.
Чекай.
Ти теж підеш?
Чом би й ні? Авжеж, піду.
Але… Річ у тім…
Вони збожеволіють, як тебе побачать.
Ти Кларк Олофссон. Відомий на всю Швецію.
Злочинець у розшуку…
Їм це може не сподобатися.
Маєш рацію.
Повір, я швидко все розкидаю.
Обдуриш мене — вб’ю.
Ну, Кларку…
Зрозумів?
Так…
Я жартую.
-Давай швидше. -Так.
-Залишся з Кларком, Бенгане. -Якого дідька…
-Чекай. Я цим займуся. Розслабся. -Якого дідька… Пішов ти!
На що дивишся? От збоченець!
Ні, й не мрій. Сам винен.
Ти знаєш, з ким маєш справу?
Я найкрутіший гангстер в історії гангстерів.
Що?
Думаєш, я не зможу пограбувати банк, якщо захочу?
З цим — запросто.
Дивись!
Чортів бовдур.
СПОЛА КРОКЕН
Ні. Я не збираюся тут гнити.
Здохни, чортів щур!
Так! І не сумнівайтеся, це я.
І це пограбування.
Трясця матері…
-Ім’я в тебе є? -Інгела.
-Тільки не кажи, що боїшся. -Трохи. Я про вас чула.
Не вір усьому, що читаєш. Я кращий, ніж про мене пишуть.
Вибачте, юначе, ви грабуєте банк чи залицяєтесь до дівчат?
Що?
У мене печеня в духовці.
Вибачте, я дещо… відволікся.
У тебе справді пістолет у кишені?
Навіть не сумнівайтеся: у мене пістолет у кишені.
Це пограбування! Я пропоную вам унікальний досвід.
Історію, яку ви розповідатимете до кінця життя.
Усі ви були тут і бачили Кларка Олофссона.
Гроші в сумку. Давай, вигрібай усе!
І без фокусів мені. Навіть не думайте.
І ось цим ти займаєшся?
Грабуєш банки? Що це за життя?
Я й наркотиками торгую, й ще різним.
Та в основному банки, так. Вам щось не подобається?
Швидше! Не чула? У леді печеня в духовці.
Дякую.
Інгело, скажи мені…
Ти хочеш лишитися з цими занудами?
Чи краще підеш зі мною, бодай на кілька годин,
і насолодишся компанією Кларка Олофссона?
Стрілятиму! Жартую, жартую.
Пані…
Підіть просеріться!
Кларку! Що ти тут робиш?
Шампанське! Швидко!
Це Кларк Олофссон!
Уперед, на танцмайданчик! Час «Зловити янгола».
Давай, відірвемося.
Це класика.
Танцювати всю ніч…
Відчувати ритм…
Цю ніч ми запам’ятаємо!
Давай, Кларку!
-Геть звідси. -Якого дідька…
-Виходь давай. -Я ссу!
От бовдур! Я ще ссу!
Добре.
-Козел… -Я тебе обожнюю!
-Я хочу грабіжника! Дай мені його. -Давай.
Ось так.
-Чорт, як добре! -Ти кінчив?
Ще б пак! Маєш справу з професіоналом.
-Як твої справи? -Просто чудово.
Я знаю, як зробити ще краще.
Ходімо!
ДІТИ? З ЧАСОМ. ТИ КОРИСТУЄШСЯ ПРЕЗЕРВАТИВОМ?
МІСЬКІ БАНІ
Ось.
Ходімо відірвемося.
Леді вперед.
Ти навіжений.
-Хто останній, той лайно! -Ні…
Так ми тут і опинилися.
Як казав мій татко, зберися й дій.
Ви знаєте, що було далі.
Поліція! Стояти, Кларку!
Спокійно, Кларку!
Здавайся, тебе оточено!
Кларку!
Втеча, наркоторгівля, пограбування банку.
Шість років тюрми. З поверненням, Кларку.
-Седерстрем, це нові штани? -Так, на твою честь.
-Зручні. -Радий, що подобаються.
Ось. Знову в неволі.
Непогано. У гостях добре, а вдома краще.
Ходімо.
Та я мав подзвонити Марії.
-Стули пельку. -Геть, ідіоте.
Стули пельку!
-Тобто — «стули пельку»? -Вибач, то не тобі. Я…
Ти що накоїв, Кларку? Ти казав, що покінчив із цим.
Я всім казала, що ти зав’язав, і вони мені вірили!
Так. Знаю, кепсько вийшло.
Вибач. Це дійсно дурня.
Тебе шукає поліція, а ти пішов грабувати банк?
Я не збирався попадатися.
Не прискіпуйся й дивись на ширшу картину.
Я кохаю тебе.
Ти можеш мені вірити, Маріє.
-Чи так це, Кларку? -Авжеж, можеш.
Ти — кохання мого життя.
Подивимося.
Добре. Бувай. Мені треба знайти спосіб повернутися в Швецію.
-Я кладу слухавку. Бувай, Кларку. -Маріє?
Наче непогано пройшло.
Шість років — довгий строк.
А в тюрмі буває несолодко.
Особливо для такого знаменитого злочинця, як я.
Решті в’язнів це може не сподобатися.
Тож треба триматися насторожі.
Привіт, хлопці. «Фіа», клас!
Посуньтеся, я з вами.
Вибач, друже. Це гра на чотирьох.
Іноді доводиться демонструвати, хто тут головний.
Облиште, я теж хочу.
Ви що, не знаєте, хто я?
Авжеж, ти Кларк Олофссон.
-Так. -Та в цій грі лише чотири кольори.
Чи не так, хлопці?
Для початку я хочу, щоб ви пошаруділи в штанах
і перевірили, чи є там хрін,
бо ви схожі на купку незайманих!
Тримайтеся, фінські недоумки!
Чорт! Я хотів лише трохи кохання й партію в «Фіа».
Тримай шапку!
Янне Ульссон. Дуже приємно.
Привіт, кажу…
Олофссон.
Я Янне Ульссон.
Привіт.
И тут з’явився він. Курокрад Янне Ульссон.
Людина, що змінила моє життя. Хто б міг подумати?
Радий знайомству.
Та облиш.
Страшенно радий.
-Сідай. -Дякую.
-За що тебе? -За всяке-різне.
Янне хотів стати знаменитим злочинцем, як я.
Жити на всю котушку.
Він хотів, щоб я всьому його навчив, і слухав мої історії знову й знову.
Це неймовірно!
Як дитина, яка щоночі слухає одну й ту ж казку.
Ну ж бо, Кларку. Хочу послухати ще раз.
Ні.
Агов.
Отже, ти перевдягнувся арабом, зайшов у банк,
прокричав щось круте на кшталт
«Тримай шапку!»
Потім поцілив у працівників…
Ні, ні!
Не стріляй у людей. Згодяться як заручники.
Аби змусити великих шишок дати тобі гроші й все таке.
Швидку машину для втечі.
-«Форд мустанг», синій. Круто! -Синій…
Вони тобі дадуть, що завгодно.
І ось що…
«Починаємо гулянку!»
Це краще. «Тримай шапку» — тупо.
«Починаємо гулянку!»
-Ти просто геній, Кларку. -Так.
«Починаємо гулянку!»
-Точно. -Так. В яблучко, трясця матері.
Курокрад був моїм фанатом і робив усе, що я просив.
Його часто відпускали на волю, і я доручив йому допомогти мені зі втечею.
Ти просив динаміт?
Сучий син.
Молодець, Янне.
У наступну відпустку, Кларку…
Ми це зробимо.
Починаємо гулянку!
Починаємо гулянку.
Так…
Дивись не злякайся.
Якого дідька? Чортів шматок лайна.
Працюй, трясця матері!
Так, так! Під гору. Блискуче.
Ось і я, Кларку!
Трясця матері.
ТЮРМА В КАЛЬМАРІ 6-Е СЕРПНЯ, 1973
Усе було ретельно сплановано за моїми вказівками:
курокрад знайшов непомітну машину й замаскувався, щоб його не зловили.
І динаміт, звісно. Класика для втечі.
Ідеальний план.
Краще не буває. Але Янне…
…дістав бракований динаміт.
-Давай, Кларку! -Сучий син!
-Що не так із цим динамітом? -Усе так із динамітом!
Серйозно?
-Він геть не працює! -Може, ти не знаєш, що робиш!
Я знаю, що роблю, чорт забирай!
Чортів бовдур.
Ти мені приніс срану петарду!
Якби не цей клоун і прострочений динаміт,
усе було б інакше.
Геть інакше.
Не бійся, Кларку! Я тебе витягну!
І цього серіалу не було б.
-Я щось вигадаю! -Сучий син!
Обіцяю!
Чорт!
Трясця матері.
-Пам’ятаєш? Починаємо гулянку! -Янне!
Коротше, Марія повернулася в Швецію, й вона була дуже незадоволена.
-Я від тебе йду. -Що?
Треба було виправляти ситуацію.
Нікуди ти не підеш. Чого ти?
Ми постійно сваримося через одне й те ж саме.
Одна й та ж сама срачка на одну й ту ж саму тему.
Усі подружжя сваряться.
Це нормально, коли в людей пристрасний роман, як у нас.
Я тебе запевняю, нормальні подружжя не сваряться через те, що ми.
Хотіла б я сваритися через нормальні речі!
Посваримося нормально, якщо хочеш.
Ти скористався динамітом!
-Хтось міг постраждати! -Хтось міг постраждати?
-Так! -А я? Я життям ризикував, Маріє!
Динаміт був бракований! Я мало не загинув!
-Я хотів втекти заради тебе. -Облиш, Кларку.
-Ти мене не слухаєш. -Слухаю.
Я так більше не можу.
Ти все можеш, Маріє. Ти сильна!
Тому ми разом.
Кларку, я серйозно.
Я від тебе йду.
Ні! Не роби цього, чорт забирай!
Я знаю, що облажався,
але…
Це суспільство винне! Мені не дали шансу!
Знаю.
-Я думала, що зможу тобі допомогти. -Так.
Проявити в тобі найкраще! Але ні!
Ти зможеш, Маріє! Будь ласка, не здавайся!
Якщо ти підеш, я не знаю, що вдію.
Ти все, що в мене є.
Моя єдина надія. Не забирай її.
Ти стільки можеш дати світу…
Коли ти говориш, люди слухають.
Ти їх надихаєш.
Лише уяви,
чого ти можеш досягти, якщо захочеш.
Ти можеш стати прикладом.
Народним героєм!
-Я хочу бути народним героєм. -Щось несхоже.
Це правда! От побачиш. Я тобі якось це доведу.
Як саме?
От побачиш! Обіцяю!
Лише зачекай, любко!
«Любко»?
-Привіт. -Кларку, це я.
Інгело!
-Привіт. -Привіт.
А хто це така?
Дівчина, що пішла?
Не має значення. Радий бачити!
Слухай…
У мене для тебе чудова новина.
-Готовий? -Готовий.
-Я вагітна. -Що?
Я вагітна!
Ми станемо батьками!
Неймовірно! Чудова новина…
Від мене?
-Так, це наша дитина. -Наша дитина. Наша дитина!
Це треба було перетравити.
Я стану батьком, ще й народним героєм.
Непроста справа, коли тебе засадили в тюрму, як звіра.
Доведеться зібратися й діяти.
Як коли татко нас покинув, а мама потрапила в дурку.
Мене віддали під патронат.
Гей, хлопче!
Моїм опікуном став цей п’яний козел.
Працюй, чорт забирай!
У тебе точно є член?
Ти тримаєш лопату, як бабця!
Мені було начхати. Нехай собі ляпає язиком.
Ти, лайно!
Принеси мені ще пляшку!
Потрібно було трохи мізків і сталеві нерви.
У мене вони були.
Я тобі покажу!
Я обожнював діставати старого козла.
А он йде Санта…
Я тобі дещо приніс, козел.
Якого дідька, Кларку? Стій!
Кларку!
Стій!
-Урешті-решт довелося втекти. -Трясця матері, Кларку!
Стій!
Чортів засранець.
Ні, ні! Якого…
Ти що наробив?
Якого чорта, Кларку?
Кларку!
Зберися й дій.
СТОКГОЛЬМ 23-Е СЕРПНЯ, 1973
На що вирячився?
Тут нікого немає, окрім мене, то, певно, на мене.
Чого мені треба? Зараз дізнаєшся.
Три мільйони.
Неміченими банкнотами.
В іноземній валюті.
І синій «форд мустанг»…
Синій!
Так…
Чого я хочу?
Три. Мільйони.
Не нашими кронами.
І синій «форд мустанг». Хутко!
Хутко!
Починаємо гулянку.
Починаємо гулянку!
-Олофссоне, вставай! -Це не я.
До тебе гості.
-Прокидайся, Олофссоне. -Томмі-Поні!
-Оце сюрприз! -Просто Томмі.
Ти їдеш зі мною. Зараз же.
Серйозно?
Гаразд…
Я не зайнятий. А куди поїдемо?
На дискотеку?
Серйозно.
-У чім річ? Що тобі тут треба? -Годі базікати. Ходімо!
-Привіт! -Привіт.
-Я Хіллер. Дуже приємно. -Піди просерися. Аж ескорт надіслали!
Коліться. Що ви задумали?
Оніміли від моєї краси?
Дарма. Це часто трапляється!
Слухай, Томмі-Поні. Ти ж бачиш гумор ситуації?
Ти завжди намагався мене засадити, а тепер витягуєш з тюрми?
Вгамуйся, Кларку.
Посміхнися, чорт забирай. Тут преса.
Може, потрапиш на перші шпальти. Це приємно.
Томмі! Ти куди?
Чорт…
Чим це пахне?
Новий крем після гоління, Томмі?
Хочеш зняти дівку?
Ні, йому лише за гроші дають.
ШВЕЦІЯ
То що, приїхали?
-Скоро приїдемо? Я голодний. -Помовчи, Кларку.
-Як, кажеш, тебе звуть? -Хіллер.
-Хіллере, куди ми їдемо? -Стули пельку, Кларку!
Сидіння беручке. Чим ви тут займалися?
Ні, не відповідайте. Не хочу знати.
-Томмі! Тобі часто дають? -Стули пельку, Кларку.
Не будь занудою. Я жартую!
-Я їсти хочу. -Так, взагалі-то…
Хіллере! Чорт забирай.
ПОЛІЦІЯ
-Мені треба в туалет. -Стули пельку, Кларку.
Ви не поспішаєте. Приїхали?
Взагалі-то так.
Ми бачимо синє «вольво»…
Привіт.
Кларка Олофссона, за слухами, привезли сюди з тюрми в Кальмарі.
Їхали ми довго, й в машині смерділо лайном.
Коли ми зупинилися, я зрозумів, що відбується щось серйозне.
Мені було цікаво, що коїться, і я здогадався…
Бо Хольмстрем передає з Норрмальмсторгу.
Як бачите, Норрмальмсторг забитий поліцією й перегороджений,
бо в будь-яку мить тут може розпочатися стрілянина.
О десятій ранку чоловік, що начебто говорить англійською,
зайшов у банк…
Пограбування на Норрмамльмсторгу. Моя заявка на міжнародну славу.
Світ дізнався про мене у зв’язку зі «стокгольмським синдромом».
Краще б назвали його «синдромом Кларка Олофссона».
«Стокгольмський синдром»! Що за фігня?
Щойно під’їхала машина з Кларком Олофссоном. Він тут?
Не знаю. Я давав інтерв’ю.
Чорт, оце були гроші!
Згадую із задоволенням.
Оце натовп!
Цей терорист узяв трьох заручників,
вистрелив у руку поліцейському й попросив привезти тебе.
І він одягнутий, як араб.
Чи растаман, ми не впевнені.
-Растаман? -Він каже, що знає тебе.
Ти його знаєш?
Я не можу сказати, що знаю його…
Ні…
…інакше мене б туди не пустили.
Не можу сказати, що знаю його.
Ні?
І не міг сказати, що не знаю, бо мене теж не пустили б.
Та якщо це той, на кого я думаю, а швидше за все це він,
тоді ваші справи кепські.
То хто він?
Не знаю, та в одному певен:
це небезпечний непередбачуваний псих. Краще робіть, що він каже.
Треба було розіграти все, як по нотах, а вони вірили в кожне моє слово.
-Хіллере! Є сигаретка? -Так, авжеж.
Растаман, кажете…
Так.
-Що ще він просить? -Три мільйони й «форд мустанг».
-«Форд мустанг»… -Синій. Окремо наголосив.
-Так. -Це хороша машина.
-Хороша машина. -Так! Так…
Кларку, хочу, щоб ти зрозумів:
я вважаю це ідіотизмом,
та Пальме вірить, що ти зробиш так, щоб ніхто не загинув і не постраждав.
Коли-небудь чув таку дурість?
Нехай я здохну…
-Прем’єр просить мене про допомогу? -Ні, ні, ні!
-Терорист попросив… -Томмі-Поні, друже…
Мене звуть Томмі, й ти мені не друг!
Ні? Нехай.
-Скажи Пальме, що я згоден. -Гаразд.
Я роблю це заради країни, але…
Мені потрібен пістолет,
недоторканість
й відпустки.
Звісно.
-Як скажете. -Хіллере! У жодному разі!
Тоді забудь. Розвертайтеся. Я не просив мене сюди…
Добре, добре! Олофссоне, згода.
Та пам’ятай: щоб ніхто не постраждав.
Авжеж.
Обіцяю.
Добре. Ходімо.
Сучий ти син!
Щось відбувається. Крики…
Чорт забирай, Кларку!
Бережися!
-Серйозно? -Жартую!
Чого регочеш, Хіллере?
Кларку!
Сюди не можна! Не підходьте!
Ми маємо боротися зі злочинністю,
інакше верховенство закону паде.
Як ви бачите, поліція робить усе можливе.
Це їхній обов’язок.
Буквально всі очі були прикуті до мене,
коли я увійшов у банк, аби всіх урятувати.
Боже, Кларку…
Не можна! Не підходьте!
Господи! Це Кларк!
Уся країна, затамувавши подих, стежила, як я прийшов на порятунок Пальме.
У той же час треба захистити людей.
Кларка Олофссона супроводжує…
Дивись, тата показують!
…лейтенант Томмі Ліндстрем…
Гей!
Мого хлопчика показують!
Стули пельку, п’яничко!
…робити все можливе, щоб захисти громадян.
Звісно, це неочікуваний і небезпечний поворот. Ми в сховищі…
Пане прем’єр-міністр, тобто уряд покладає надії
лише на Кларка Олофссона?
Кларк!
Знаменитого грабіжника банків?
Я це не коментуватиму.
Ось такі справи.
Терорист захопив нижній поверх.
Ми внизу, в підвалі, на даху — коротше, всюди.
-Не має значення. Потім. -Секундочку!
Пам’ятай про домовленість.
Ніхто не має постраждати чи загинути.
Авжеж. Томмі, на мене можна покластися. Завжди!
Ти ж знаєш.
Я не уявляв, у що вв’язався.
Так само я міг би увійти в смертельну пастку.
Погана це ідея.
Та я точно знав одне:
життя повне розчарувань.
Тож треба зібратися й діяти.
Можливо, навіть буде весело.
Починаємо гулянку!
ЗА КНИГОЮ КЛАРКА ОЛОФССОНА «VAFAN VAR DET SOM HÄNDE?»
Переклад субтитрів: Ольга Чернявська