Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Lucescu pregăteşte meciurile în avans.
Le cere jucătorilor să fie calmi pe teren.
Pentru că suntem pregătiți. Ştim totul despre rivali.
Ştim ce avem de făcut. Ajunge să ieşim pe teren şi să jucăm.
Şevciuk! Du-te în spate!
În cele 90 de minute ale meciului, vrea să vadă ce am pregătit,
ce am analizat,
dacă jucătorii fac ce trebuie,
indiferent de rezultat.
Schimbă lucrurile care trebuie schimbate.
În timpul meciului, e foarte serios, pentru că e concentrat.
Trebuie să fie concentrat ca să-şi conducă echipa la victorie.
Experiența e adusă de greşeli.
Am invitat mulți antrenori, am făcut multe greşeli.
După multe decizii, am găsit ce-i trebuia clubului.
FENOMENUL LUCESCU
Mircea Lucescu e un fenomen.
De ce? Pentru că Mircea Lucescu a fost un fotbalist bunişor.
Îmi tot spunea: "Eu n-am avut talent."
"Am muncit pentru tot ce am obținut."
Eram antrenor la Dinamo.
În biroul nostru a venit un suporter.
Ne-a anunțat, adresându-se şefului nostru de secție.
"Dle Tutuli, vrei să-ți dau un jucător?"
Am întrebat: "Ce fel de jucător? Despre cine e vorba?"
"Nu e cunoscut, dar va fi."
Am plecat spre periferia Bucureştiului.
Ajungând acolo, am fost foarte surprinşi că era un câmp deschis.
Şi mulți copii, între ei era şi Mircea Lucescu.
N-aveam pantofi de fotbal.
Noi, mamele şi bunicile noastre luam şosete şi le umpleam cu ziare.
Jucam cu "mingile" astea de dimineața până seara.
Aveau două perechi de tenişi la patru frați.
Îi purtau cu rândul.
În timpul iernii, ca să joace fotbal, le făcea temele fraților săi,
iar ei îi dădeau tenişii.
Şi a fost greu, că eram cinci copii.
Cu părinții, şapte. N-a fost uşor.
Sau foarte greu, că n-am avut ce să mâncăm...
Era mâncare mai mult proastă decât bună, dar era.
Era greu să ai o familie atunci.
Abia ne descurcam.
În familiile mari, circumstanțele astea întăreau oamenii.
Erau mult mai puternici.
Tata ne spunea: "Dragii tatei, o să vedeți"
"că Mircea o să vă şi îmbrace, o să vă şi hrănească."
Îmi amintesc când a venit la Dinamo.
Clubul s-a trezit cu două extreme.
Una era Mircea Lucescu, şi alta era Ion Pîrcălab.
În această situație, Mircea a cerut să joace pe partea stângă.
De asta şi-a antrenat mai mult piciorul stâng,
să poată juca acolo.
După o vreme, l-am văzut jucând.
Şi juca bine, cu ambele picioare.
A fost o surpriză plăcută pentru mine.
Pentru că am văzut la el simțul realismului,
o orientare față de condițiile respective,
plus dorința de ajutorare între colegi.
El suferea foarte mult când nu juca bine sau când nu câştigau,
când echipa lui pierdea un meci.
Tata spunea: "S-a întâmplat, ce vrei să faci?"
"Tată, mi-e ruşine de oamenii care vin pe stadion."
"Şi-au pus speranța în noi, şi noi i-am înşelat."
"Mi-e ruşine de ei. Nu am curaj să dau ochii cu ei."
El suferea enorm
când se gândea la spectatori.
Foarte mult se supăra. Asta era, conştiința.
Era foarte conştiincios.
Într-o zi, a plecat de la club.
A plecat să învețe.
S-a transferat la Ştiința Bucureşti.
Nu ştiam că e împrumutat, credeam că a plecat de tot.
Ceruse voie să-şi termine studiile la universitate.
M-a impresionat în mod deosebit acest fapt rar atunci.
Nu era doar un jucător de perspectivă,
era un om preocupat să-şi dezvolte şi capacitatea intelectuală,
aceea de absolvent al Facultății de Ştiințe Economice.
A ales Facultatea de Comerț Exterior,
pentru că-i dădea posibilitatea să plece din țară,
să cunoască lumea.
Prinde uşor, a învățat italiană numai în deplasări.
A învățat portugheza când a fost în Brazilia.
Mergând în Brazilia de multe ori, a cunoscut fotbalul brazilian.
I-a plăcut foarte mult.
Îi plăcea fantezia. Dăruirea jucătorilor...
În timpul meciului, nu se gândeau decât la fotbal.
A fost primul jucător de bandă care a adus pe teren
ce fac acum Robben şi Ribery.
Deplasarea de pe un flanc pe altul.
Cu centrările lui, a ajutat multe atacuri.
Reuşea pase fantastice în centru.
A creat multe goluri pentru echipa națională.
Prin tot ce a făcut, tot ce făcea,
prin comportamentul lui şi prin vorbe,
Mircea era lider.
Poate că nu era cel mai bun jucător,
dar era cel mai talentat jucător care înțelegea jocul.
Putea să vorbească cu rivalii, cu arbitrii, cu toată lumea.
Avea toate calitățile necesare unui căpitan de echipă.
Era omul care lega cel mai bine atât aspirațiile noastre ca jucători,
cât şi conceptele de echipă, respect şi dăruire,
cerute de Angelo Niculescu de la jucători.
El a fost căpitanul naționalei când se forma echipa
care a ajuns apoi la Mexic.
Ne-am calificat, nu credea nimeni.
Îți dai seama? Am fost în Mexic.
Cine ar fi crezut că echipa României, nişte amărâți,
o să ajungă în celălalt capăt al lumii?
Pentru un fotbalist român, invitația la echipa națională
era o apreciere deosebită.
Era idealul în fotbalul românesc.
Ultima zi de mai 1970.
Atenția Mexicului şi a jumătate de planetă
se concentrează asupra gigantului de beton numit Azteca.
70 de echipe au concurat pentru a ajunge aici.
Doar 16 s-au calificat.
E o onoare şi o experiență uriaşă să joci la Cupa Mondială.
Noi, când am căzut în grupa asta,
credeam că o să luăm o grămadă de goluri.
Dar naționala şi-a strâns toate puterile,
cum se făcea pe atunci.
Toți ne-am adunat puterile şi am hotărât să nu ne facem de râs.
Primul meci al grupei, între Anglia şi România.
Cooper cade.
Joacă în stilul dur, european.
Lee.
Sunt două țări europene, dar românii se simt ca acasă.
Anglia creşte presiunea. Românii se retrag cu nouă jucători.
E minutul 66. Gol.
Lee pasează. Hurst primeşte.
Campionii apără scorul şi obțin primul lor succes.
Anglia - România, unu la zero.
Când am jucat cu Brazilia,
aveam stema prinsă de tricou cu un bold.
Dacă te lovea mingea, îți intra boldul.
N-aveam alt echipament.
Lucescu a cumpărat tricouri albastre din banii lui.
Brazilia juca tot în galben.
A fost mereu liderul.
Căpitanul nostru.
Am început meciul timorați, cu reținere.
Brazilia era campioană mondială.
Pele, Tostao, Jairzinho.
Era o echipă mare.
Brazilia şi-a lăsat vedetele, Gerson şi Rivelino, să se odihnească.
Dar Pele e pe teren şi execută lovitura liberă. Ce şut!
Apoi, Paulo Cezar, Jairzinho, şi e doi la zero.
După ce am luat gol, ne-am revenit.
Am ştiut că n-avem nimic de pierdut.
Am avut şansa să câştigăm.
Dar românii nu sunt învinşi.
În minutul 34, Dumitrache înscrie.
E doi la unu, dar bucuria nu e de durată.
Tostao reuşeşte o pasă incredibilă cu călcâiul la Pele şi e 3-1.
E rândul românilor.
Sătmăreanu îi pasează lui Dembrovschi
şi reface diferența de un gol.
A fost unul dintre cele mai frumoase meciuri ale turneului.
La 3-2, publicul ne susținea, eram mai buni.
Puteam să facem egal.
Ar fi fost frumos.
Dar nu ştiu dacă ne calificam, dacă învingeam.
L-am cunoscut pe Mircea la cămin.
L-am remarcat printre ceilalți.
Era drăguț, simpatic.
Se vedea de departe când zâmbeşte. Avea un zâmbet fermecător.
Mi-a plăcut timiditatea lui.
Poate asta m-a atras cel mai tare.
În timpul vacanței, am primit de la el câteva ilustrate.
Scria în franceză, s-o impresioneze pe mama,
ştia că mama e profesoară de franceză.
De fapt, am şi hotărât să ne căsătorim repede.
Am fost înconjurată de colegi.
Ne-au felicitat.
După aceea, Mircea spune: "La revedere! Acum plec."
Am întrebat: "Cum?" A zis: "Plec în cantonament."
"Ne pregătim pentru meciul cu Italia."
Eram surprinsă, credeam că o să rămânem după ceremonie,
să ieşim, să sărbătorim, să bem o şampanie.
Dar am rămas singură cu colegele mele.
El a plecat cu tramvaiul, eu alergam după el şi plângeam.
Faptul că alergam după tramvai...
... mai târziu mi-am dat seama că toată viața am alergat după Mircea.
L-am aşteptat tot timpul după meciuri,
când era în deplasare, când se întorcea, la aeroport.
Am fost întotdeauna în spatele lui, l-am urmat.
M-am dedicat.
Eu eram la cinematograf cu Răzvan.
Eram numai doi, pentru că Mircea era în cantonament cu Dinamo,
înaintea unui meci.
Şi, în acel moment, am avut ca un şoc.
Era o teamă foarte mare. N-am mai auzit nimic.
S-a făcut o linişte totală.
Lumea alerga în jurul nostru. Căutau o ieşire.
Am ieşit în stradă.
În jurul nostru era un infern.
Fum, praf, nu se vedea la un pas.
Printr-un noroc extraordinar, îmi aduc aminte
că tata a venit din cantonament
şi, în toată nebunia aceea, a reuşit să dea de noi.
Ne-am îndreptat spre casă, eram îngrijorați.
"Ce s-a întâmplat cu casa noastră, ce vom găsi acolo?"
Eram foarte speriată, repetam:
"Doamne, sper că n-a pățit nimic casa noastră."
Dar era mai rău decât ne aşteptam.
Peretele dintre apartamentul nostru şi cel vecin
a căzut pe patul lui Răzvan, a rupt patul.
Cutremurul ne-a schimbat mult viața.
Fiind foarte mic, aveam şapte-opt ani...
Nu înțelegeam ce simt părinții mei.
Din cauza pagubelor, a trebuit să ne mutăm.
Tata s-a transferat într-un oraş de provincie
şi a început pentru noi o altă experiență.
Drumul pe care el a pornit şi care l-a dus la Donbas
trebuia să înceapă undeva.
Acesta e carnetul de legitimație al lui Mircea Lucescu.
E unicul lui carnet, originalul.
N-avea duplicat.
Mircea Lucescu a început fotbalul la Politehnica Bucureşti.
Apoi a trecut la Dinamo şi la Hunedoara.
Aici s-a încheiat cariera lui de fotbalist.
A început de aici, de la Hunedoara.
A recunoscut că Hunedoara l-a făcut antrenor.
Altfel, poate că nu obținea ce a obținut.
Nimeni nu i-a stat în cale.
Dacă voia ca fotbaliştii să mănânce nu ştiu care mâncare, aia mâncau.
Dacă voia să învețe ceva, aia învățau.
Toată lumea îl asculta. Toți îl ajutau să facă o echipă.
Hunedoara era atunci Donețkul României.
Oraşul avea un potențial economic mare.
Directorul general iubea fotbalul şi voia să facă o echipă
ca oamenii să fie fericiți, ca muncitorii să se poată distra.
Echipa avea nevoie de o vedetă.
Conducerea a avut un plan ambițios, să-l aducă pe Mircea Lucescu.
Era un risc mare să pleci din capitala Bucureşti.
Pleci de la clubul campion, o echipă puternică,
să iei totul de la capăt la o echipă care trebuia creată.
Dacă rămânea la Bucureşti, nu era vioara întâi.
Acolo erau mai mulți antrenori, mai mulți şefi.
Era mai greu să ai succes. Aici a devenit vedeta imediat.
Tot ce a realizat Lucescu la Corvinul Hunedoara
a fost aproape o minune.
Nimeni nu-şi putea închipui că o echipă aproape necunoscută
o să ajungă în cupele europene.
Aşa şi-a ales destinul.
Doar noi ştim ce înseamnă să pleci de la Dinamo
şi să lucrezi ca antrenor la Hunedoara.
A creat o echipă ai cărei jucători au devenit baza echipei naționale.
Mai mult, au devenit buni antrenori în Europa.
S-a dus într-un loc unde fotbalul era foarte popular, la Hunedoara.
Şi-a asumat un risc,
a creat o echipă de tineri care jucau foarte bine.
A creat jucători de valoare.
De asta, în 1982 a fost invitat la națională,
după ratarea calificării la Cupa Mondială din Spania.
Era evident că era imposibil să lucreze multă vreme
şi la națională, şi la Corvinul.
Dar, timp de şase-şapte luni, a făcut asta.
A fost supărător pentru Hunedoara şi pentru noi.
Mai mult, s-au făcut încercări de a-l convinge să refuze
postul de selecționer.
Şi tot timpul se întorcea la meciul cu Cehoslovacia
şi analiza de ce s-a întâmplat, cum s-a întâmplat, de ce au pierdut.
Cum au jucat băieții? Ce-a fost cu arbitrajul?
Mi-a spus că, până când nu înțelege de ce au pierdut,
nu trece la pregătirea următorului meci.
A fost unul dintre primii antrenori care au inventat un mod
în care jucătorii să se obişnuiască cu rivalii.
În vestiar a pus fotografii cu adversarii,
pentru ca băieții lui să nu aibă senzația de şoc.
Seara, înainte de culcare, mă întreba:
"Te superi dacă mai studiez şi las lumina aprinsă?"
Am spus că nu.
Învăța limbi străine sau studia tactica.
Se pregătea permanent.
O să vă vorbesc despre Mircea Lucescu ca antrenor.
N-o să vă spun nimic nou, toată lumea îl cunoaşte.
E unul dintre cei mai mari antrenori din lume.
Dar un lucru e clar, i-a plăcut mereu să lucreze cu jucători tineri.
Le-a dat o şansă. A creat mediul necesar.
Îi includea în grup,
iar jucătorii buni, competitivi, rămâneau în națională.
Am avut noroc că era antrenorul naționalei atunci.
Era foarte fericit după meciul cu Austria,
când am câştigat cu 4 la 0 la Bucureşti.
Era foarte fericit, şi scorul îl încuraja.
A venit un prieten şi mi-a spus:
"Neli, vor să-l înlocuiască pe Mircea de la echipa națională"
cu Emerich Jenei", care era antrenorul Stelei.
Steaua atunci începuse să crească valoric.
Se voia la conducerea fotbalului românesc.
I-am spus lui Mircea seara, după meci.
Mircea a spus: "E imposibil."
"După patru la zero cu Austria, nimeni nu mă poate înlocui."
A doua zi dimineața, a primit un telefon că vor să-l înlocuiască
de la echipa națională.
Ce i se putea reproşa? De ce să fie înlocuit?
Altădată, când a pierdut, n-a fost înlocuit.
Dar de ce după victoria asta frumoasă?
A fost foarte supărat, s-a simțit foarte nedreptățit.
A trecut şi peste asta, a devenit antrenor la Dinamo.
Dinamo i-a întins o mână.
A continuat să lupte.
În Ucraina nu ştiu dacă era cineva care să susțină o echipă politic.
În România, echipele aveau sprijin politic.
Steaua era susținută de familia Ceauşescu.
Dinamo, de Ministerul de Interne.
Paradoxal, rivalitatea dintre aceste două arme...
Care este mai importantă? Influența şi domeniul fotbalului.
Vă felicit din suflet pentru această mare victorie
şi le doresc fotbaliştilor, întregului club,
succese tot mai mari,
doresc ca sportul românesc să obțină
noi victorii în toate domeniile.
Multă sănătate şi fericire!
La un moment dat, rivalitatea a atins apogeul.
Scandalul era aproape.
Steaua era o echipă mai bună şi mai experimentată.
Câştigase campionatul doi ani la rând.
Câştiga titluri.
Dar echipa noastră a devenit mai bună şi mai tânără.
Am început să câştigăm.
Fosta conducere a României nu îl favoriza pe Lucescu.
Când Dinamo a învins-o pe Steaua,
Lucescu a fost amendat de mai multe ori.
Nu-i convenea regimului comunist,
pentru că era un om care avea curajul
să învingă echipa familiei Ceauşescu, Steaua.
A fost singurul antrenor
care a avut curajul să i se opună lui Valentin Ceauşescu.
Nimeni în România nu îndrăznea să i se opună.
Nu se aştepta să se stârnească revoluția.
El a continuat să antreneze, să învețe limbi străine, metode.
Poate că visa ca, în scurtă vreme,
să plece să antreneze în Vest.
Aşa a fost.
O să vă spun o poveste haioasă.
S-a întâmplat înainte să ajungă Lucescu la Pisa.
Am venit cu echipa Pisa cu un avion privat.
Atunci eram preparator fizic.
Eram prin 1989-1990.
Atunci, Lucescu antrena Dinamo.
Era cu echipa la Belgrad, pentru semifinala Cupei UEFA.
Am luat un avion privat şi ne-am dus să negociem cu Lucescu.
Ne aştepta o surpriză.
La hotelul unde stătea Dinamo stătea şi Corrioni,
preşedintele Bolognei.
A fost o seară amuzantă.
Lucescu trebuia să-şi pregătească echipa pentru un meci important,
dar şi se plimba între parter şi etajul unu,
acceptând, respingând, discutând ofertele de la Pisa şi Bologna.
A fost o noapte dementă.
Când antrena Dinamo,
avea jucători foarte buni.
Asta mi-a atras interesul. Am hotărât să-l caut.
Erau mulți tineri la națională.
De exemplu, Răducioiu, de 17 ani,
dar şi Hagi, care avea 17-18 ani.
Cum reuşea asta?
Lucescu e maniac.
Vrea să ştie totul despre propriii jucători,
despre cum sărbătoresc.
Când a ajuns la Pisa, nu avea aceste informații.
Cu mare bucurie l-am ajutat.
Pentru că îi cunoşteam pe băieții de la IT,
în doi ani am realizat un program inovator.
Era revoluționar pentru acea vreme.
Se numea Farm şi era făcut
pentru a analiza meciurile în timp real.
Suntem în sala de înregistrări. Sunt multe monitoare şi decodoare.
Înregistrăm meciuri din toată lumea.
Analizăm toți jucătorii, toate acțiunile tehnice.
Datele ajung la echipa tehnică, la antrenori.
Ei sunt clienții noştri.
În 1994, când programul a fost încercat la Cupa Mondială
de naționala italiană antrenată de Arrigo Sacchi,
a fost preluat de toate cluburile italiene.
Eram foarte mândru.
Pot spune că eu şi Lucescu am fost primii
care au adus analiza computerizată în fotbal.
După primul an la Pisa,
Lucescu s-a mutat la Brescia, unde era preşedinte Corrioni.
Era unul dintre prietenii lui buni.
Lucescu a vrut să creeze o colonie română în Brescia.
A venit la Bucureşti cu Corrioni.
Ne-am întâlnit cu Gică Hagi, a fost primul lor obiectiv.
Hagi era sub contract cu Real Madrid.
Normal, a contat că Lucescu era antrenorul Bresciei.
Toți jucătorii s-au dus acolo pentru el.
Era ciudat să plec din Madrid pentru o echipă mică italiană.
Dar acolo era antrenorul care mă susținea.
Italia avea cel mai bun campionat din lume.
Voiam să-l cunosc,
deşi mai aveam doi ani de contract cu Real.
Jucătorii pe care i-a adus în Italia şi pe care i-a făcut celebri acolo
îi erau apropiați.
Ori de la Dinamo, ori de la națională.
Ştia că se poate baza pe ei.
Ştia că jucătorii aceia îl pot ajuta.
Dar a adus mulți oameni din România.
Nu doar fotbalişti.
Datorită legăturilor cu patria sa, încerca să-i ajute pe cei apropiați.
Jurnalişti români, şoferi români au venit în țara noastră.
O lume românească a venit aici,
lumea lui Lucescu la Brescia.
Dar Corrioni a avut noroc.
Lucescu era găina care făcea ouă de aur,
pentru că l-a ajutat pe Corrioni să facă avere mulți ani.
E un exemplu pentru mine.
Îmi plac felul lui de a gândi şi perspectiva asupra muncii.
Îmi place că le dă o şansă tinerilor.
Venea şi vorbea cu noi.
"Trebuie să aduci calitate în tot ce faci în viață."
Mă consider şi eu fiul lui Lucescu.
Din altă perspectivă, pentru că nu sunt fotbalist.
Dar am fost foarte apropiați.
Am petrecut zile şi nopți împreună.
În carieră am cunoscut mulți antrenori,
dar, în privința înțelegerii jocului,
Lucescu mi-a dat ceva ce n-am primit de la alt antrenor.
În prezent, principiile sale rămân neschimbate.
Ca şi până acum, echipa lui se bazează pe portar şi pe fundaşi.
Într-un mod extraordinar, creează avantaj numeric
datorită presingului pe tot terenul.
Dar echipa lui Lucescu joacă mult mai rapid acum,
e mai verticală.
Acordă şi mai multă atenție apărării.
Putem spune că experiența acumulată la nivel internațional
în ultimii ani îi permite să construiască un joc eficient.
În ultimii ani,
la Şahtior Donețk s-au născut campioni adevărați.
Joacă la cel mai înalt nivel.
Cât am lucrat cu Lucescu la Pisa şi la Brescia,
a antrenat şi a crescut jucători de un nivel incredibil.
Ajunge să-l pomenesc pe Andrea Pirlo.
În prezent, Andrea spune că n-a învățat de la nimeni
ce a învățat de la Lucescu.
Am avut norocul să-l cunosc pe Lucescu când eram foarte tânăr.
Aveam 15 ani.
El m-a dus la prima echipă când era antrenor.
Mi-a permis să debutez în Serie A.
O să-i fiu mereu recunoscător,
fiindcă a fost primul meu mentor pe teren.
Îmi plăceau mult antrenamentele lui Lucescu.
Lucra mult cu mingea.
Voia să construiască jocul din apărare,
cum a făcut la toate echipele.
Pentru un tânăr jucător, e important să aibă un asemenea antrenor,
pentru că ai multe de învățat.
A visat să antreneze o mare echipă italiană.
Dar nu toată lumea în Italia îl considera un bun profesor,
un antrenor excepțional.
Mircea Lucescu a fost pentru mine un mare jucător.
Îl vedeam în copilărie la televizor.
Deşi meciurile internaționale nu erau arătate prea des la televizor.
Dar am avut norocul să-l văd.
Îl cunoşteam ca fotbalist, ca atacant.
Apoi i-am auzit iar numele.
La Brescia spuneau că e profesionist.
Era considerat expert în pregătirea tinerilor jucători.
Pentru asta era celebru.
A descoperit foarte mulți jucători excepționali.
Lucescu şi-a demonstrat imediat abilitățile.
A fost o greşeală să-l angajez pentru o perioadă atât de scurtă.
Dar a acceptat provocarea. O dovadă că era un om bun.
Sigur, au fost dificultăți când un antrenor nou a venit la un club mare.
Dar ne-am unit eforturile
pentru a obține rezultate cât mai bune.
Iau un ziar şi văd un articol pe două treimi din prima pagină.
"Lucescu, la Inter."
Pe pagina trei scria că, de la 1 iulie,
Lippi o să-l înlocuiască.
L-am sunat pe Massimo Moratti şi am zis:
"L-ai luat pe Lucescu pentru doar şase luni?"
Au fost doar şase luni. E păcat că a fost atât de puțin.
Repet, la sfârşitul sezonului, se luase hotărârea
de a semna un contract cu Lippi.
Ca urmare, jucătorii n-au putut lucra cum trebuie cu Lucescu.
A demisionat după acel 4 la 0.
Motivul înfrângerii e că unii jucători, în opinia mea,
se gândeau la viitor şi nu-l ascultau pe Lucescu.
A lucrat în condiții dificile.
A făcut ce nu-mi doream.
Mi se părea păcat. Dar a fost un mare profesionist.
A fost foarte neplăcut pentru mine.
A plecat de la o echipă importantă pentru el.
Voia să rămână, dar conducerea luase altă decizie.
A fost foarte satisfăcut.
Trecerea pe la Internazionale a avut consecințe importante.
A început să primească oferte din Turcia.
A fost foarte riscant pentru Lucescu să treacă la Galatasaray.
Echipa câştigase campionatul de patru ori la rând.
A câştigat Cupa UEFA.
Era riscant pentru Lucescu să antreneze o asemenea echipă
şi s-o ducă pe noi culmi.
În Supercupă, Real era favorita.
Timpul regulamentar s-a terminat unu la unu.
Atunci exista regula golului de aur.
Lucescu ne-a spus că putem câştiga, şi noi credeam asta.
Chiar şi cu Real, nu ne trebuia mare lucru,
doar 15-30 de minute.
Voiam să câştigăm. Şi am reuşit.
În primul an, Lucescu nu s-a băgat în treburile echipei.
A continuat să clădească după planul lui Fatih Terim.
Observa echipa de pe margine.
În următorul sezon, a preluat frâiele.
A construit performanța aşa cum considera el că e bine.
Ca urmare, a avut mare succes.
Lucescu a adus multe în fotbalul turc.
N-aveam voie să pierdem niciodată.
Trebuia să câştigăm cu orice preț, să jucăm frumos.
A făcut eforturi mari ca Galatasaray să facă progrese în Europa,
în Liga Campionilor, dar şi în campionatul turc.
După prima repriză, eram conduşi cu doi la zero.
Ne-am şi certat în vestiar. Ce era cu scorul ăsta?
Asta a motivat şi mai mult echipa.
La pauză, Lucescu a făcut două schimbări.
Fatih Akyel şi Bulent Akyn.
După ce am pierdut prima repriză cu doi la zero,
am câştigat meciul cu trei la doi.
În sezonul 2001-2002, Galatasaray avea probleme financiare.
Jucătorii nu mai fuseseră plătiți de un an.
În ziua când s-au achitat salariile, aveam datorii mari la Lucescu.
A venit la mine, mi-a pus mâna pe umăr
şi a spus să împărțim jucătorilor ce-i datoram lui.
Le-am dat banii fotbaliştilor,
le-am spus ce a zis Lucescu,
aşa că l-au apreciat şi mai mult.
A avut un efect mare asupra lor.
Mi-aduc aminte când Rinat Ahmetov a vrut să-l angajeze.
Prokopenko, fostul antrenor al lui Şahtior, a venit aici.
A stat două zile într-un apartament, cu un etaj mai jos.
A spus: "Nu mă întorc la Donețk fără Lucescu,"
"pentru că Rinat îl vrea."
Lucescu e sunat de toate cluburile turceşti când are probleme.
Nu doar de Galatasaray.
Toate echipele vor să le salveze.
Banii nu sunt o problemă. Îi plătesc oricât cere.
Dar ştiu că e foarte fericit,
acolo discută doar cu preşedintele şi cu proprietarul echipei.
În Turcia e cu totul altfel.
A avut o experiență amară acolo.
Poți să ai succes, dar, imediat ce se schimbă conducerea,
realizările tale sunt ignorate şi eşti concediat.
Aşa a fost la Galatasaray şi la alte cluburi.
Am pierdut alegerile, aveam 167 de voturi.
Dacă am fi câştigat, contractul lui Lucescu se prelungea cu doi ani.
Dar a venit o nouă conducere şi a promis suporterilor
că-l va aduce pe Fatih Terim.
În 2002, Lucescu ne făcuse campioni.
La o întâlnire am văzut că avea lacrimi în ochi.
Noul preşedinte concediase antrenorul, deşi eram campioni.
Lucescu a fost concediat şi a plecat la Beşiktaş.
Sigur, să nu uităm că turcii sunt subiectivi în privința asta.
Când a venit la club, a fost privit cu suspiciune.
Cu timpul, suporterii au început să iubească antrenorul.
Prima impresie a fost că e un om foarte bun.
Era mereu dispus să comunice, îi puteam spune orice.
De asta echipa se afla sub influența lui puternică.
Aveam încredere în el, credeam mult în el.
Era un spirit de echipă la Beşiktaş.
Munceam din greu şi am ajuns campioni, cum ne doream.
Galatasaray a fost principala rivală.
Asta îl motiva în plus pe antrenor, cum e normal.
La noua echipă, Lucescu l-a provocat pe Fatih Terim.
Era o luptă cu Galatasaray,
dar şi o rivalitate personală cu Fatih Terim.
Într-un fel, era o competiție a antrenorilor.
Şi Lucescu a câştigat.
În acel sezon, în ciuda pregătirii excelente,
principalii noştri rivali erau cei de la Galatasaray.
Când mai era o săptămână până la finalul campionatului,
rivalii noştri nu ne mai puteau ajunge.
Cu 85 de puncte, un record în campionatul turc,
am devenit campioni.
Eram foarte apropiați.
Lucescu putea să mă sune oricând şi să mă întrebe orice.
La fel, eu îmi puteam exprima dorințele şi pretențiile.
Am avut o relație foarte strânsă.
O s-o spun în engleză. E tatăl meu.
Ăsta e adevărul, chiar e.
Jucătorii îl respectă pe Lucescu şi-l tratează cu blândețe,
ca pe un tată.
Lucescu ne-a fost un tată tuturor.
Se purta ca un tată la antrenamente şi zi de zi.
Te simțeai în largul tău cu el. Nu aveam emoții pe teren.
Asta e una dintre calitățile lui.
Toată lumea e calmă cu el.
Te motiva, pregătea tactica, analiza fantastic rivalul.
După ultima partidă cu Beşiktaş, când a câştigat campionatul,
preşedintele lui Şathtior, Rinat Akhmetov, a venit la Istanbul.
Voia să vorbească cu tata şi să-i facă o ofertă să meargă la Donețk.
Am fost în palatele lui Ahmetov cu Lucescu.
Rinat era fascinat
de cultura fotbalistică şi de viață a lui Mircea.
Atunci am înțeles că o să devină prieteni de durată.
Ştiu foarte bine că discuția a avut loc pe malul Bosforului,
la un hotel superb, cu o atmosferă de vis.
Tata nu a refuzat la acel moment categoric,
dar a spus că-i va fi destul de greu să părăsească Istanbulul,
pentru că tocmai câştigaseră campionatul.
Decizia a fost de a amâna această venire la Donețk.
Pentru prima oară în carieră, am văzut aşa ceva pe teren.
Am luat cinci cartonaşe roşii, majoritatea, fără motiv.
A fost un meci interesant. Credeam că o să câştigăm uşor.
Era firesc, jucam acasă, în fața suporterilor noştri,
aveam cea mai bună echipă, ne aşteptam să câştigăm uşor.
Imediat ce a început meciul, arbitrul a luat decizii interesante,
pe care nu le înțelegea nimeni.
A fost foarte activ cu cartonaşele roşii.
Le scotea unul după altul.
Nu ştiu dacă voia să ne scoată din ritm sau ne provoace.
Dar a fost intenționat.
S-a întâmplat ceva, a fost un complot.
Cred că nici Lucescu nu ştie adevărul.
Nici conducerea. Nimeni nu ştie cum a fost posibil.
Dar a fost o situație grea pentru club.
Suporterii erau furioşi pe arbitri.
E păcat că Mircea a plecat din cauza asta. A fost un an trist.
A fost prima oară când toată lumea a fost supărată că pleacă antrenorul.
De la angajații clubului, la jucători.
Nu merita o asemenea despărțire de Turcia.
S-au ținut iar alegeri la club.
Am anunțat că nu mai candidez la postul de preşedinte.
Lucescu a demisionat şi a plecat în Ucraina.
Turcia nu l-a iubit necondiționat, el i-a făcut pe toți să-l iubească.
El a reuşit asta.
De-asta fanii lui Fenerbahce, Beşiktaş, Galatasaray,
toți pasionații de sport din Turcia îl iubesc pe Lucescu
şi o să-l iubească mereu.
Ideea, pasiunea şi dragostea cu care preşedintele Ahmetov
a prezentat proiectul echipei Şahtior,
condițiile de la baza clubului,
toate l-au convins pe tata că are toate condițiile
pentru a crea un proiect serios.
Asta l-a motivat foarte tare.
Cel care ne-a primit foarte frumos a fost preşedintele Rinat Ahmetov.
A fost foarte perseverent, deşi putea avea orice antrenor.
A descoperit el ceva la Mircea care i-a plăcut.
Poate că a avut dreptate.
Mircea şi echipa au avut succes.
În 2004, doi oameni talentați s-au unit.
Preşedintele lui Şahtior, Rinat Ahmetov,
şi Mircea Lucescu.
E antrenorul echipei.
A fost o uniune care a ajutat Şahtiorul şi fotbalul ucrainean.
Ştiam că o să avem succes.
Măcar ştia că îmi place fotbalul...
Aveam ambiții, voiam să fac o echipă puternică.
Bună ziua, dragi jurnalişti!
Am promis pe 18 mai că o să numesc noul antrenor.
Am plăcerea să anunț
că e antrenorul pe care l-am dorit de multă vreme la Şahtior Donețk.
E un specialist român, Mircea Lucescu.
A ajuns să cunoască echipa, a văzut ce probleme avem.
Treptat, a făcut o listă de jucători pentru posturile neacoperite.
Am spus că sarcina noastră e să câştigăm campionatul ucrainean.
Voiam aurul, nu argintul.
Ne place mai mult aurul.
Atunci s-a născut o mare rivalitate.
Am pierdut primul meci.
Apărarea a fost slabă.
Am primit ce meritam.
Şahtior a jucat spectaculos.
Dinamo Kiev a înțeles că o să fie greu să învingă Şahtior.
Când am venit, Rinat Ahmetov era foarte îngrijorat
că Surkis, care avea un conflict de interese,
o să apară în fața suporterilor,
să le dea medaliile celor de la Şahtior.
Antrenorul Mircea Lucescu!
Şahtior e o campioană adevărată.
Vreau să închei
spunând că n-ar trebui să vă opriți aici.
Cu acea scurtă frază,
am vrut să subliniez că nu poate exista monopol nicăieri.
Nicio hegemonie nu durează la nesfârşit.
Victorie! Mulțumesc.
Şahtior e campioană!
Lucescu a reuşit să schimbe cursul istoriei.
Înainte, Dinamo Kiev câştiga mereu.
Istoric, era cea mai mare rivalitate.
Mircea a reuşit să pună capăt hegemoniei lui Dinamo Kiev.
A reuşit să facă ceva incredibil.
Aveam presentimentul că Lucescu, un antrenor cu experiență,
un fotbalist excelent, strateg şi tactician,
avea să facă totul pentru a duce campionatul ucrainean
mai sus ca oricând.
A făcut asta excelent.
Ne-am dus la Kryvyi Rih şi am jucat convingător.
A fost o adevărată bătălie.
Golul a fost marcat în prelungiri.
Îmi amintesc clar ce am simțit atunci.
Şahtior e campioana Ucrainei.
Şahtior a fost mereu o echipă câştigătoare.
Mulți ani, Şahtior a fost lidera campionatului ucrainean.
Noi ne-am bucurat pentru succesul lui.
Suntem foarte fericiți că se simte bine.
A văzut că oamenii îl apreciază, îl respectă.
Se înțelege foarte bine cu preşedintele clubului,
care prețuieşte ce face el, cât munceşte el.
Nu ştiu alt antrenor din lume
care să adune o pleiadă de brazilieni minunați...
Niciun antrenor din lume nu ştie mai bine decât Lucescu
să controleze o echipă unde sunt mai mult de zece vedete.
A demonstrat că poți lucra şi poți obține rezultate
cu o echipă de brazilieni.
Credeți-mă, e foarte greu.
E psihologia lui.
E credința lui fermă că fix aceşti jucători
o să ajute Şahtior.
Dar nimeni n-a crezut asta la început.
Când vine un fotbalist nou, îi spune: "Aici joci diferit."
"Aici joci fotbalul lui Şahtior."
A spus că şi Messi, dacă vine, o să joace în stilul lui Şahtior.
Fotbaliştii se pregătesc pentru meci conform planului lui Şahtior.
Lucescu reuşeşte asta folosind o metodă doar de el cunoscută.
Poate o s-o dezvăluie în memoriile lui.
Poate o folosesc şi alți antrenori.
Jucătorii din America de Sud sunt foarte puternici.
Sunt foarte tehnici.
Dar Lucescu a remarcat
că nu sunt obişnuiți cu realitatea fotbalului european.
Trebuie să învețe asta.
Modul lui de a-şi controla jucătorii e cel pe care l-aş folosi şi eu.
Are relații profunde, bazate pe încredere, cu fotbaliştii săi.
Văd când jucătorii conlucrează pe teren, când se adună pe bancă.
Apreciază şi admiră munca lui Lucescu.
El a reuşit să creeze o echipă fantastică,
ăsta e secretul succesului său.
Da, e ca un tată pentru toți jucătorii.
Mai ales pentru cei veniți de departe.
Pentru brazilieni, de exemplu.
Am învățat multe de la el.
Lucescu a crescut fotbalişti minunați.
Cred că m-a evidențiat dintre ceilalți.
Aveam multă experiență în Europa.
Matuzalem e un fotbalist care n-are egal în Ucraina
când e vorba de dribling.
Până atunci, vedete de talia lui nu existau în Ucraina.
Mai mult, era vedetă internațională.
A venit la echipă datorită lui Lucescu.
Atunci clubul nu era mare, n-avea aspirații.
Nu era cunoscut în Europa.
E meritul lui Lucescu că s-a făcut transferul.
Ne-am şi amuzat, dar ne-am şi întristat.
Ne-am gândit că cineva trebuie să piardă.
Îmi părea rău şi de Răzvan, şi de Mircea,
dar nu mă aşteptam ca el să piardă.
Ce simți înainte de meci?
Ce simt acum?
O să fie un meci greu.
Suntem aici să luptăm şi să obținem trei puncte.
Pe măsură ce meciul se apropia,
mi-am spus că trebuie să uit complet de această relație,
să analizez la sânge echipa Donețkului
şi am crezut că vom avea o şansă.
A venit ziua meciului.
Înainte de meci,
arbitrii şi observatorii federali ne-au invitat în vestiar.
Ne-au avertizat că s-au pariat sume mari pe un egal.
Tata era scandalizat.
Cum poate un observator să spună aşa ceva?
Spunea că are o carieră în spate,
că n-ar face aşa ceva cu fiul lui.
În fine, a început meciul.
Am câştigat în minutul 87.
Îmi aduc aminte că a fost o bucurie extraordinară.
Am evitat în permanență să-l privesc pe tata pe bancă.
Când îmi îmbrățişam jucătorii, am întors capul şi l-am văzut.
Cu mâinile în buzunar, cu capul plecat.
Atunci am realizat că mă bucur prima oară de o înfrângere a lui.
Am avut un sentiment de ruşine.
Cred că, în acel moment, toate emoțiile pe care am reuşit
să le ascund au ieşit la suprafață.
M-am dus în vestiar. Era o bucurie foarte mare.
M-am ascuns într-un colț,
l-am rugat pe maseur să nu intre nimeni acolo
şi am izbucnit în plâns.
Nu ştiu cât a durat, 10-15 minute.
A trebuit să mă duc la conferința de presă.
Mircea l-a sărutat pe Răzvan, ca să-l liniştească.
Şi-a dat seama că Răzvan se simte prost
că i-a prilejuit o dezamăgire lui Mircea.
Eram bucuroasă pentru Răzvan şi am fost tristă pentru Mircea.
Au fost nişte sentimente contradictorii
cum rar mi-a fost dat să trăiesc.
Îi felicităm pe învingători, le dorim succes ambelor echipe.
Amândoi s-au purtat decent.
Dar sărutul lui Mircea, care era supărat din cauza înfrângerii,
e dovada iubirii lui nelimitate.
Din fericire, deşi lucrează în acelaşi domeniu,
n-am auzit de conflicte între ei.
Chiar şi când au fost rivali pe teren.
Au grijă unul de altul cât pot de mult.
Sunt un om norocos că am un astfel de tată.
Când trebuia să iau o decizie,
l-am întrebat pe el şi mi-a răspuns:
"Orice ai hotărî, indiferent de rezultat,"
"trebuie să ştii că eu te susțin şi o să te ajut mereu."
Orice copil vrea să audă asta de la tatăl lui.
Familia contează foarte mult, nu doar pentru Mircea Lucescu.
Pentru cariera oricărui antrenor
şi pentru cariera oricărui profesionist.
E foarte norocos.
N-a ratat şansa de a avea o soție
care e calmă şi rezonabilă cu el.
E foarte important.
În atmosfera tensionată a vieții de antrenor,
dacă n-ai o oază de linişte acasă, rişti să-ți pierzi mințile.
Neli a fost mereu un element important de echilibru pentru el.
Pentru mine, Mircea e un erou.
Stau lângă el de atâta timp şi-l observ.
Îl văd cum munceşte, cum gândeşte,
reacțiile lui.
Aproape întotdeauna sunt pozitive.
Cum se apropie de oameni, generozitatea lui.
Rigoarea lui în muncă...
Curajul de a se lupta cu greutățile
şi dragostea lui foarte mare de viață.
E un om care, dacă-şi pune ceva în cap, chiar face.
Nu se dă bătut.
Uneori poate fi sentimental.
Se întâmplă tuturor antrenorilor,
mai ales după mai multă vreme la o echipă.
Mai ales o perioadă de succes.
Mircea Lucescu poate fi eliminat, ca şi jucătorul lui.
E un incident unic. Mircea Lucescu trebuie să plece de pe bancă.
Când Grigori Surkis era şeful federației,
tot fotbalul ucrainean era controlat de un singur om.
Nu mă refer la arbitraj.
E o lume întreagă controlată de un singur om.
De asta erau probleme pe teren şi dincolo de el.
A început când Lucescu şi-a aruncat fesul.
A fost ca declanşarea unui război.
Am înțeles că, dacă nu luptăm, n-o să se schimbe nimic.
Ce ne-am dorit întotdeauna?
Reguli egale pentru toți.
Regulile pentru Dinamo, Şahtior şi Dnepr să fie aceleaşi.
Când preşedintele clubului şi şeful federației sunt acelaşi om,
competiția nu e corectă.
Rivalitatea dintre Şahtior şi Dinamo
a existat mereu şi sperăm să continue.
De ce? Pentru că putem să ne certăm,
dar, fără conflictele astea, n-are rost să băgăm bani în fotbal.
A fost unul dintre cele mai grele momente din istoria lui Şahtior.
Am luat un gol ciudat.
S-a întâmplat pentru că nu toată lumea a respectat principiile
şi instrucțiunile lui Lucescu.
Îmi amintesc când a fost executat cornerul.
Mai erau câteva secunde până la finalul meciului.
Lucescu țipa la Ilsinho şi la Jadson să fugă în careu,
să-l țină pe Palop.
Ei credeau că meciul s-a terminat, mergeau lejer.
În retur aveam nevoie de victorie ca să ne calificăm.
E interesant că a dat gol portarul.
Golul lui Palop ne-a permis să ne calificăm.
Dar echipele erau egale.
Eram în tribună, n-am înțeles cum au marcat.
Nu prea vezi aşa ceva.
În minutul 93, Palop înscrie cu capul,
şi Sevilla merge mai departe în Cupa UEFA.
A fost un şoc şi o lecție importantă.
În fotbal joci până auzi fluierul arbitrului.
După trei ani de succes la echipa ucraineană,
Matuzalem a plecat brusc.
Lucescu a fost foarte supărat. Nu-şi dorea asta.
I-am chemat pe Matuzalem şi pe impresarul lui la mine.
L-am bătut pe impresar.
Nu voiam ca Matuzalem să plece.
Avea un salariu mare, dar nu mai voia să stea în Ucraina.
Mi-a fost greu.
E greu să pleci dintr-un loc unde eşti iubit.
Unde te simți bine, unde contezi pentru echipă şi fani.
Împotriva dorinței lui Mircea Lucescu şi a preşedintelui.
A fost o decizie dificilă.
Voiam să joc în fotbalul mare.
Voiam să prind naționala Braziliei.
Am avut motive importante să plec.
Era o dorință puternică.
E păcat că s-a întâmplat.
Îmi amintesc că, în 2008, când n-am ieşit din grupă,
când jucam cu Barcelona, Sporting, Basel...
Am pierdut în deplasare cu Sporting,
se vorbea despre demisia lui Lucescu.
Toată lumea credea că trebuie să iau o decizie.
Mircea a spus că demisionează.
Poate că şi suporterii erau dezamăgiți.
Nu mai ştiu pe ce loc eram,
pentru prima oară eram departe de Dinamo Kiev,
cred că eram la 15 puncte în urmă.
Nu se mai întâmplase.
Sincer, nici măcar o secundă nu m-am gândit
să mă despart de Lucescu.
Am crezut în el.
Toată lumea aştepta un anunț senzațional,
să-l demit pe Lucescu sau să-şi dea demisia.
I-am întrebat: "Ce aşteptați?"
"Ceva senzațional? O să fiți dezamăgiți."
"Nu iau decizii la bucurie sau la tristețe."
"Iar acum suntem trişti."
În sufletul meu, eram de partea suporterilor.
Dacă făceam transferuri, puteam obține mai mult.
Nu puteam face recomandări legate de demiterea lui.
Dar consideram că ar trebui să ne despărțim.
Antrenorul are nevoie de încredere. Nu trebuie huiduit.
Şi uneori îl aplauzi.
Lucescu e un inovator. Nu e depăşit.
Eu cred că are o intuiție animalică, dacă vreți.
Uneori, intuiția îi permite să-şi depăşească rapid rivalii.
Dar e o muncă titanică.
Inima nu face uneori față presiunii.
După toate aceste evenimente,
a fost operat pe inimă în Germania.
În ziua operației, l-am sunat.
Am întrebat: "Ce faci, Mircea?" A spus: "Mă uit la o filmare."
Am întrebat: "Ce?"
A zis: "E marți, şi duminică am meci în campionat."
"Mă uit la meciurile adversarilor."
Atunci mi-am dat seama
că operația lui pe inimă contează mai puțin
decât preocuparea pentru meci.
Prețuindu-l, admirându-l, iubindu-l,
mi-am dat seama că nu e sănătos la cap.
E atins de nebunia asta.
El nu acceptă să fie bolnav,
să fie în imposibilitatea de a se mişca, de a lucra permanent.
Nu se poate simți bine în repaus.
El vrea să-şi reia munca.
Ăsta e Mircea.
Şi, după accidentul cu tramvaiul, din Bucureşti,
n-a renunțat niciun moment.
Chiar dacă-l durea, chiar dacă nu putea să respire şi să meargă.
Mircea nu şi-a pierdut spiritul de luptă,
se luptă cu rivalii, cu boala, cu timpul care trece,
se luptă cu toate aceste dificultăți.
Aşa are el succes.
Are un spirit de competiție special.
Îmi aduc aminte că povestea că era mic, slăbuț,
ştia că trebuie să facă mişcare.
Încerca să se întreacă cu tramvaiul.
Pornea din stație odată cu tramvaiul
şi alerga să ajungă înaintea tramvaiului.
Asta-i dădea satisfacție şi făcea şi mişcare.
Avea o curiozitate de a şti, de a cunoaşte.
O putere analitică şi plăcerea de a analiza.
De când era fotbalist avea nişte caiete
în care îşi nota comentariile meciurilor.
Cum ar fi putut juca în meciurile pierdute,
cum puteau obține rezultate mai bune?
El reuşeşte să creeze de la zero, pentru că tot ce face are profunzime.
În momentele de dificultate nu abandonează,
continuă să se lupte cu şi mai mare îndârjire.
Ne bucurăm cu el la victorie.
Împreună cu el construim echipa şi împărtăşim răspunderea rezultatului.
De asta avem încredere unul în celălalt.
E sportiv. Vrea mereu să câştige.
În toate, în tot ce se implică.
Vrea să câştige meciurile amicale. E câştigător.
Jadson are mingea. Mingea e în poartă!
Jadson înscrie a doua oară.
Şahtior conduce pe Tottenham cu 2-0.
Dos Santos are mingea. Şutează cu stângul.
Fernandinho înscrie!
Ce gol important!
Conducem cu 2-0.
Dacă meciul se termină acum,
ne calificăm mai departe în Europa League.
Erau sferturile de finală, era o premieră pentru Şahtior.
Fluier final!
Şahtior e în sferturile Europa League!
Felicitări, dragi telespectatori!
Mi-l amintesc pe ambasadorul francez după primul meci.
Şahtior distrusese Olympique Marseille.
Când Fernandinho a marcat, nu mai erau îndoieli.
Marseille nu putea reveni.
Am trecut de Olympique, care a jucat bine,
ca şi Tottenham.
ȚSKA...
Dinamo Kiev jucase foarte bine.
Mereu a fost entuziast, vrea să câştige şi la vârsta lui.
Fără victorie, n-are sens.
Trebuie să ieşi pe teren şi să câştigi.
N-am avut îndoieli în semifinale.
Au marcat pe finalul meciului cu Dinamo Kiev.
Eram sigur că o să câştigăm.
Dar Dinamo juca foarte bine.
După ce am făcut egal, am plecat de pe stadion.
Suporterii lui Dinamo au venit să-mi mulțumească
pentru un meci frumos.
Dacă suporterii lui Dinamo îmi mulțumeau pentru calitatea echipei,
e clar că avem valoare.
Şahtior a marcat şi a preluat controlul meciului.
Rezultatul a fost îmbunătățit.
Dar nu eram slabi. Aveam o echipă puternică.
Eram foarte apropiați.
Am marcat la Donețk, a fost unu la unu.
E păcat că am pierdut în semifinale.
Echipele erau de valori egale.
Oricare putea câştiga.
Dinamo Kiev e principala noastră rivală.
În genul ăsta de turnee,
Dinamo Kiev nu şi-a revenit multă vreme după înfrângere.
Asta e firea lui, mereu a vrut să fie campion.
Vrea doar să câştige.
Indiferent dacă joacă şah, dame sau tenis de masă,
dacă învingi, se supără.
Vrea mereu să câştige.
Când am ajuns la Istanbul, ploua.
S-a uitat la mine.
Eram ud şi agitat, aşteptam meciul.
A spus: "Dario, linişteşte-te! O să fie bine."
În zece ani n-am fost niciodată mai calm decât la Istanbul,
înaintea meciului cu Werder.
FINALA
Mircea era foarte încrezător.
Cu o zi înaintea meciului şi în ziua meciului, era încrezător.
Şi am început meciul foarte bine.
Am început bine, am marcat.
Apoi, după acea lovitură liberă, am greşit.
Sigur că țineam cu Şahtior. Nu puteam ține cu altă echipă.
Printre altele, țineam cu ei pentru că ne eliminaseră.
Dacă ei câştigau, eram şi noi aproape.
La o pasă distanță.
Sigur că țineam cu Şahtior.
Dinainte de prelungiri a spus: "Băieți, faceți-vă jocul, vă rog!"
"O să câştigăm. Nu intru în panică, nu vreau nimic."
"Jucați cum ştie să joace Şahtior. Şi o să câştigăm."
Şi aşa a fost.
Să câştigăm în Istanbul, pe stadionul lui Fenerbahce,
veşnica noastră rivală când eram în Turcia,
era important pentru mine şi Lucescu.
Au fost mai multe triumfuri.
N-o să uităm niciodată sentimentul ăsta.
Are suflet de câştigător, preşedintele a simțit-o.
De asta l-a adus în Ucraina.
În primul rând, a stat multă vreme la echipă,
pentru că-i place să lucreze aici
şi pentru că preşedintele e mulțumit de munca lui.
Evident, a avut rezultate excelente.
Mircea Lucescu e un fenomen.
Nu mă aşteptam, sincer să fiu.
Şahtior nu era o echipă mare.
După ce a început să lucreze cu ei, au ajuns sus.
Părerea mea e că el va sta la Şahtior multă vreme.
Are o relație excepțională cu Rinat Ahmetov,
preşedintele clubului şi prietenul lui.
Între ei s-a legat o prietenie de durată.
Am fost împreună la bine şi la rău mulți ani.
Ne înțelegem din jumătate de cuvânt, dintr-o privire.
Cu timpul, am devenit prieteni buni.
Nu vreau să număr trofeele, dar toate ascund multă muncă.
Şi-a investit sufletul în fiecare trofeu, fiecare victorie.
Era înainte de alt eveniment plăcut,
inaugurarea lui Donbas Arena, aşa că era o dublă bucurie.
"Am câştigat Cupa UEFA, am intrat în istorie."
A fost ultima Cupă UEFA.
Dragi prieteni, Donbas Arena a fost construită pentru voi.
O declar deschisă. Mulțumesc.
Publicul de pe Donbas Arena l-a întâmpinat pe Mircea în picioare.
După cinci campionate câştigate la rând,
Şahtior a ajuns în sferturile Ligii Campionilor.
A jucat peste tot, a jucat spectaculos.
A câştigat şi a încântat fanii.
E meritul lui Mircea.
Specialiştii, colegii lui şi antrenorii se întreabă:
"Cum a obținut asemenea succese?"
O să încerc să răspund.
Nu doar că iubeşte fotbalul,
e robul fotbalului.
Unii sunt născuți pentru fotbal.
În privința asta e un exemplu pentru români.
Ce a făcut ca fotbalist şi ca antrenor
e un exemplu care trebuie apreciat din toate punctele de vedere.
Lucescu e un fenomen. Ca Pele.
L-au examinat cei mai buni doctori din lume.
Au încercat să găsească un răspuns, dar n-au reuşit.
De asta, Pele e Pele, şi Mircea e Mircea.
I-am spus: "Nu eşti legat de contract."
"Avem un contract, dar nu te obligă la nimic."
"Poți pleca oricând."
"Dar avertizează-mă din timp."
Nu discutam despre finanțe.
Mi-a spus: "Nu e vorba de bani."
"Sunt gata să lucrez şi gratis la Şahtior."
"Nu plec acum de la Şahtior."
Care e fenomenul Lucescu?
Lucescu însuşi.
Înțelepciunea, experiența, intuiția lui.
Familia lui îl ajută foarte mult.
Neli e o femeie frumoasă,
sentimentală, bună, inteligentă.
Se completează.
A devenit o tradiție.
Oriunde am fi, petrecem împreună duminica,
prima zi de Crăciun.
Sunt împreună de 47 de ani.
E important că mama l-a înțeles în toate momentele lui dificile.
A fost ca un paratrăsnet pentru el.
Probabil că aceste relații...
... viața de familie l-a ajutat foarte mult în carieră.
Vorbeam cu el despre cum trebuia să fie,
cum trebuia să se comporte,
la nivelul la care a ajuns.
Mi-a spus:
"Pe mine nu mă interesează decât să devin mai bun decât sunt."
I-am spus: "Ajunge, ai avut destule succese, linişteşte-te!"
El a zis: "Voi îmi spuneți să stau acasă."
"Nu pot să stau acasă, să nu mă ocup de fotbal."
"Viața mea e fotbalul, n-aş putea face altceva."
Stau pe banca unde stătea Micea Lucescu
când antrena Hunedoara.
Am ghetele cu care a jucat şi care au rămas la mine.
Pot să vă spun de un incident legat de Lucescu.
Eram aripă la Inter pentru prima oară.
Jucam foarte slab.
Dar a crezut în mine şi mi-a mai dat o şansă ca atacant.
Mircea mi s-a părut drăguț de la început.
Mai târziu, când mama a îmbătrânit şi a început să uite lucruri,
îl confunda.
Îl vedea pe Mircea prin casă şi întreba:
"El este soțul tău?" Spuneam că da.
"Simpatic bărbat!"
M-a învățat să beau vin.
Când a venit la Donețk,
în timpul meciurilor, eu beam apă, el bea vin.
A văzut cât sunt de pasionat de fotbal şi a spus:
"Cu atitudinea asta, o să muriți la un meci."
"Trebuie să vă relaxați, să beți vin."
Dacă scriu o carte despre Lucescu, o să fie groasă cât Biblia.
O să mai faceți un film. Dar o să aibă patru ore, nu două.
A dorit cineva să cumpere ghetele?
Ştiu că Massimo Moratti le voia.
Da, au fost oferte.
Au spus că-mi dau un Mercedes pe ele.
Am vorbit cu ei, am spus că nu le dau ghetele.
Stai! De unde ştii asta?
Mai am o amintire de prezentat.
Mi-a dat o cravată drept cadou.
A purtat-o când a câştigat Cupa UEFA.
O țin în muzeu.
I-o arăt când vine. "Vezi?"
"E cravata cu care ai câştigat finala."
Bravo, Lucescu! Campionul Lucescu.
Ați urmărit documentarul FENOMENUL LUCESCU
SFÂRŞIT