Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
- Ми Ґобо. - Мокі.
- Вемблі. - Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Пора вставати, Спрокет.
Доброго раночку, Скеля фреґлів!
Пісня
- Пісня - Пісня
Пісня
Пісень
Хто у Скелі, годі спати
Пора підсумки підбивати
Кожному робота буде
Щирі серця калатають у груди
Співаймо про Скелю щосили
Щоб протяги пісню носили
Щоб вічно була Скеля мила
Раз – для всіх, хто був до нас
Два – для наших скарбів і прикрас
- Три – за свято незабутнє - Три – за свято незабутнє
А чотири – на майбутнє
Коли ми пісню почали Каменюки загули
Співаймо про Скелю щосили
- Щоб вічно була Скеля мила - Співаймо!
- Щосили - Співаймо
Щосили
Щоб вічно була Скеля мила
- Співаймо про Скелю щосили - О, так
- Щоб вічно була Скеля мила - Щоб вічно була
- Співаймо про Скелю щосили - Так
- О, так! - Щоб вічно була Скеля мила
Так, Скеля фреґлів!
- Іще один чудовий день у Скелі фреґлів. - І не кажи, Ґобо.
Навіть не знаю, чого я чекаю більше: розваг чи ігор.
Танців чи пісень? Чи забавок?
Знову вемблюю.
Усе йде так добре.
Аж не віриться, що ми подружилися з ґорґами.
Обожнюю гармонію, що склалася в Скелі.
- Хто зі мною погармонізує? Бубере. - Ні.
Ні
Гарно вийшло. Дякую.
Увага.
Іде поважний фреґл.
А от і я, мандрівний дядько...
Це я навмисне.
Дякую, що прийшли, фреґлики.
Та, як подумати, я маю дякувати собі за те, що я такий цікавий.
Дякую, Метте. Нема за що.
Ой леле.
Фреґли часто до мене приходять і кажуть...
Язик.
- А чому вони таке кажуть? - Я прикусив язика.
І кажуть: «Метте, ви зробили стільки дивовижних відкриттів,
які покращили наше життя».
- Так. -«А що далі?»
А я їм у відповідь... «Ось
майбутнє Скелі фреґлів».
- Ух ти. - Мені воно треба. Я це хочу.
- А що воно? - Дозволь пояснити.
Якось
сміло досліджуючи
Зовнішній простір...
ПОЛУНИЦЯ
Геть, звірюко!
Я натрапив на найдивнішу річ:
на харчі, що ростуть прямо зі стола.
Новий спосіб вирощування без ґрунту й води.
Така система цілком і повністю заснована на нюханні.
Але то була не лише ферма. А й досвід.
Ґобо, там були атракціони.
Я в порядку.
І тоді я побачив його.
Найкрасивіше творіння на фермі.
І мені єдиному випав привілей його скуштувати.
- Було дивовижно, та я не подав знаку. - Пресвята фреґломатір!
Я знав: цей скарб має бути
- у Скелі... - Смакота!
...де ми зараз і є.
Де ми? Тут так темно!
Рятуйте!
Він у порядку.
Як дослідник-першовідкривач традиційної редиски...
Пауза для оплесків.
Так.
Я маю ще одне відкриття, яке змінить ваше життя.
Солодку редиску.
Дурні звуть її «полуниця», але для науки це «солодка редиска».
Ого.
Нате, куштуйте.
Дякую, дядьку.
- На здоров'я. - Ого.
- І вам. - Як цікаво!
Сік – то життя. А смак – мова!
Та ну. Як ти можеш...
А смачно.
- Бубере. - Що? Губка з бактеріями,
якої до мене всі торкалися?
Е ні, дякую.
По-моєму, це найчудовіше відкриття дядька Метта.
Ага.
Спрокет, це моє найчудовіше відкриття.
Ти не повіриш.
Там старий вентилятор.
Один є там,
і якщо я поставлю ще один тут, буде справжня повітряна течія.
Ти ж пам'ятаєш мою торішню програму з очищення океанів
від мікропластику? Вона мала успіх.
Я зустрілася з деканкою.
Цього року я спробую згенерувати електроенергію з морського вітру.
І, створивши повітряний потік,
я зможу випробувати різні моделі турбін.
І все завдяки прихованому вентилятору, який я назву «вентилятрик».
Або якось інакше.
Або ні.
Поїхали.
Скільки ми згенеруємо енергії?
Химерна дірка в стіні нарешті стала в пригоді.
Такий чудовий смак. Наче музика в голові.
Не тільки у твоїй. Ми теж її чуємо.
І вона якась тривожна.
О ні.
Усі за щось хапайтеся! І не панікуйте!
- А можна й те й те? - Бубере!
Дякую за цей прояв сили, матінко-природо.
За інших обставин
можна було б посушити випране!
Я вмію літати!
Так краще?
Без паніки! Все добре!
- Тримаєшся? - Так!
Гей, назад, дружок.
- Молодець, Ґобо. - Що?
Я вас прикрию.
Тримайся, Вемблі! Усе добре!
Щось не схоже на добре!
Вітер здійняв мох, наче парашут!
О ні, друже! Усе добре!
- Рятуй, Ґобо! - Тримайся, Вемблі!
Захистіть солодку редиску!
Що таке, мій солоденький пупсику?
Просто ми тепер водимося з фреґлами, але...
Що б подумав мій Та'?
Я б про це не переживала.
Та'. Це я, твій син Та'.
Чи варто нам дружити з фреґлами? Дай мені знак.
Ні! Ні!
- Ні! - Це ти, Та'?
Вимикай, Спрокет.
Полуниця!
- Ґобо! - Вемблі! Я ловлю!
- Ґобо! - Я його зловлю! Ловлю, Вемблі!
Зловив.
- Угу. - Ходімо.
Ґобо.
Шпонко, я в житті не відчував нічого потужнішого.
Ви нажахані чи захоплені, сер?
І те і те! Таке потужне воно було. І нажахало, й захопило.
Якщо це повториться, треба буде використати цю енергію.
Піймати вітер і використати його для виробітку енергії, як воду.
А це значить, буде більше споруд.
Мене за сьогодні вже вдруге ледь не збило з ніг.
Збудуймо вітроловний пристрій.
Скликаю загальні збори дузерів.
А як це робиться? Треба голосно прокричати
чи якось інакше?
Усе добре, Вемблі.
Ну все, все.
Небоже Ґобо. Це було приголомшливо.
- Ой, ну. - Зберегти спокій під час урагану...
Ти майже такий же хоробрий, як я.
Я планую повернутися в Зовнішній простір.
Думаю, ти нарешті готовий, Ґобо.
Що скажеш?
Я подякую за те, що ви зробили мене найщасливішим фреґлом у Скелі.
- Казково. Іди збирайся. - Біжу.
І захопи щось цікавеньке на випадок,
якщо мене запросять на званий обід.
Так.
Друже! Я маю таку новину, друже!
Я вирушаю в Зовнішній про...
Гей, що таке?
Його наполохав ураган.
Я йому нагадав, що катастрофа неминуча, але це не помогло.
А я заспівала найзаспокійливішу пісню. Ну, знаєш, оцю...
- І нічого. - Бідолашний Вемблі, але ж...
Усе вже позаду, друже.
Як ти знаєш?
І що це взагалі було? І чи... Це повториться?
Хороші питання.
А що? Хороші ж!
Ну добре. Послухай.
Вемблі, а ходімо спитаємо в Купи Сміття.
Як думаєш, всевидячий і всезнаючий оракул
тебе заспокоїть?
Можливо. Не знаю.
А перетворімо твоє «можливо» на «так»...
-«Бе»! - Так.
«Бе» означає Бубер.
- Що? - Гайда всі до Купи!
Провідаємо Купу Сміття. Усі йдемо до Купи Сміття!
- Заспокоймо мого друга. - До Купи Сміття.
- Ґобо. - Що?
А ти не боїшся, що дядько піде без тебе?
Ні. Він хотів попрощатися з Оповідачкою.
- А це буде довгенько. - Ага.
Що ж, мене кличе Зовнішній простір.
Коротенька оповідка, поки не пішов.
На жаль, я спішу.
Вона про тебе.
Де мені сісти?
Колись дуже давно
на світі народився герой.
І назвали його Метт!
Салют!
- Привіт, дружок! - Цінуй дружбу!
- І ви цінуйте. - Пограємо потім у чвака?
- Не пропущу. - А що це за гра?
Навчіть, щоб я вас обіграла!
Мамі привіт!
Ага.
Геть звідси, фреґли. Вам тут більше не раді!
Жодному з вас. Ану геть!
- Чого це раптом? - Та він, мабуть, жартує.
Вам теж не раді!
- Так. - Дивно.
Та', чого ти кричиш на наших друзів?
Та' передумав.
Так. Я скликаю сімейні збори.
А як це робиться? Треба голосно прокричати чи як?
О, йдуть. Давай, як репетирували.
- Так. - Ти перший.
Ви прийшли...
До всезнаючої...
Купи Сміття!
- Як гарно. - Ми молодці.
Дякую, хлопці.
З поверненням, фреґлики!
Так.
Фреґлику Ґобо, ти аж світишся впевненістю в собі!
Ну, я збираюся в Зовнішній простір.
Як цікаво!
- Не для мене. Я домосід. - Так.
Усе чудово, от тільки мого найліпшого друга...
- Привіт. - ...налякав
- сильний ураган. - Так.
Бідний Вемблі в сорочці з бананами.
Схоже, ураган був дуже страшний.
- Аж мороз по спині. - Жах.
І стояв такий моторошний свист.
Мені він сподобався, бо я ще та меломанка.
Але то я.
Свист, кажеш?
Напевно, він був зі Свистячої печери.
- Ну ви й детектив! - Розплутали справу.
Ясно. Тоді ходімо в Свистячу печеру,
щоб Вемблі побачив, що там нема нічого страшного.
А ти дуже самовпевнений.
Жду не діждуся, щоб кожен побачив те, що йому треба побачити.
Купа Сміття сказала своє слово.
Ну, що ж. Ходімо.
- Так. - Ходімо.
Якщо Купі треба буде щось випрати, скажіть мені, добре?
- Це наша робота. - Перемо ми.
Ага. Я бачу.
- Я ніколи! - Ніколи!
- Нізащо? - Нізащо!
- Нізащо!
- Ніколи! - Ніколи!
Глянь, Спрокі.
Я сказала Джеррі з лабораторії, що потрібен більший вентилятор.
А він такий: «Зрозумів».
І Джеррі не розчарував.
То це і є Свистяча печера?
Атмосферненько!
Бачиш, друже? Тут нема нічого страшного.
Лише прохолода й приємна мелодія.
Я твій страх розумію і знаю
Та гляньмо у вічі страху і відчаю
Хтозна, що нас може чекати
Це добра причина нового шукати
Нічого не бійся Упевненість маєш?
Іди і смійся
І хай з тобою подібне бувало
Таких пригод ще буде чимало
Якщо зі страху живіт болить і ниє
Пам'ятай, що я спину твою прикрию
Я буду з тобою до краю
Все буде ОК, я тобі обіцяю
Жени всі страхи і тривоги
Хай там що, а ми все подолаєм
Страхам і тривогам Нас не спинити, я знаю
Все буде ОК, я тобі обіцяю
Нещастя нехай дощу зачекають
Ми все подолаєм, я це обіцяю
Все буде ОК, я тобі обіцяю
Іди зі мною
Може, я не встою
Перед дивовижною красою
Яка відкриється тобі
Усе побачене тримай у голові
Іноді варто й ризикнути
І за страхи свої зазирнути
Гей!
Все буде ОК, я тобі обіцяю
Жени всі страхи і тривоги
Хай там що, а ми все подолаєм
Страхам і тривогам Нас не спинити, я знаю
Все буде ОК, я тобі обіцяю
Біди нехай дощу зачекають
Ми все подолаєм, я це обіцяю
Все буде ОК, я тобі обіцяю
Так!
Буде ОК
- Усе буде ОК - Окей
- Ця печера - Ця печера
Не страшна нам нітрохи!
Ну що, полегшало?
Ґобо, від твого співу завжди легшає.
А якщо знов буде ураган?
Та ну. Чого ти боїшся? Тут класно!
Вентилятор згенерує нам енергію.
І вмикаємо.
Знов починається!
Ти в порядку, Ґобо?
Зняв показники?
Ну й потужний!
І жуйка з рота вилетіла.
До речі, я не знаю куди.
А я в порядку.
Було не страшно.
Аж ніяк.
По-моєму, ми по-різному розуміємо,
що страшно, а що ні.
Що? Та серйозно. Нема про що непокоїтися.
І все вже позаду.
Готуйсь!
А тепер поекспериментуємо з напрямком потоку
і заміряємо показники.
Рятуйте!
Спиніть ураган!
Ґобо, що робити? Ми вціліємо?
Я... Я...
Ти знаєш, що робити?
Ні.
Я не знаю.
Вемблі, я помилявся, коли казав, що все буде ОК.
Я цього не знаю.
Я був би кращим другом, якби визнав, що багато чого не знаю.
Тепер я це бачу.
Може, Марджорі й хотіла, щоб я це побачив.
Вибачай, що не зміг тебе заспокоїти.
А знаєш, я таки заспокоївся.
Коли ти сказав, що теж не знаєш, що діється,
я відчув, що я такий не один.
Тепер нас таких двоє.
- Так. - Так.
Ми з вами!
Добре, що погомоніли, але...
- Так. Я... - ...але що будемо робити?
Треба придумати, як побороти вітер!
А може, не треба боротися?
Усі хапайтеся за мох!
Добре.
І хай він злетить!
Ого!
- О ні! - Тримаю тебе, Ґобо.
Дякую, друже.
Усе.
Вимкнула.
Щось я захопилася. Уже бачу.
Але енергія вітру може врятувати планету,
тому я вернуся до креслярської дошки
і все підрахую.
Та спершу треба тут прибрати.
Хтось знайшов мою жуйку.
Ого.
І Скеля фреґлів ніколи вже не буде така, як колись.
І так мандрівний Метт
здійснив свою найважливішу мандрівку:
мандрівку в наші серця.
Ух ти.
- Дякую. Дякую. - Просто ух ти.
Ось ти де, небоже Ґобо.
Ти пропустив прекрасну оповідку. Коротку, але дуже цікаву.
Готовий рушати?
Дядьку Метт, пробачте, але я не можу піти з вами в Зовнішній простір.
Бачте, у Скелі фреґлів щось діється.
І поки це не вирішиться, я хочу бути поруч з друзями.
Ну, добре.
Візьму з собою когось іншого. Спокійного й серйозного.
Салют, Ред!
Я йду в Зовнішній простір!
Надіюся, я не помилився з вибором.
Я дослідник!
- Бувай, Поґі! - Па-па!
До зустрічі, дядьку!
Друзі, я не вдаватиму, що те, що сталося, – дрібниці
- чи що було не страшно. - Так.
Так нечесно. Вони мої друзі.
То фреґли!
А ми ґорґи.
Так хотіли наші предки.
Я не знаю, що на нас чекає далі.
Та ми не перестанемо думати, як покращити життя.
І це не завадить нам веселитися тут і зараз.
Бо я не знаю всього,
але точно знаю, що не хотів би бути деінде.
Усім привіт!
Прийшов новий зразок від дядька Метта.
- Ого! - Так.
- А швидко він. - Глянемо. На листівці написано:
«Любий небоже Ґобо, я таки помилився».
І що це значить?
Це Зовнішній простір?
- Салют, Ред. - Салют.
Я Поґі.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова
ПАМ’ЯТІ ФІЛІПА БЕЛСЕМА (1943–2023)