С танци победи грижите, за друг ден ги остави.
Нека музика звучи във Фрагъл Рок.
С работа победи грижите, танците за после остави.
Дай на фрагълите веселба.
Гобо. - Моки.
Уембли. - Бубър.
Ред.
Младши! - Ехо!
Репичката ми!
С танци победи грижите, за друг ден ги остави.
Нека музика звучи
във Фрагъл Рок.
Във Фрагъл Рок.
Добро утро.
Някой друг спа ли неспокойно?
Бубър, нищо не казваш. - Моки.
Тук сме.
Неловко. Здрасти, Ронда. И чао. - Чао.
Моки, добре ли си?
Напълно! Съвсем добре съм. Само не успявам да се наспя.
Дали не те мъчат остатъчните пориви на вятъра?
Не, нищо ми няма.
Какво става? Как сте?
Знаеш ли аз как се връщам към нормално състояние?
С вик "икъл-уикъл-бикъл-пикъл" и тройно опашкомятане?
Да. Но имах предвид връщане към рутинната 30-минутна работна седмица.
Нищо не утешава душата по-добре от черната работа.
Има подмладяващ ефект.
Добре, да запретваме ръкави.
Да действаме.
Сутрин рано ставай. За работа се залавяй.
Фрагълът не си поплюва. - Бачка, а не се преструва!
Задачите те чакат вече. - Отхвърляй работа, човече.
Игрите също чакат ред. - И песни весели безчет.
Работим, работим, работим.
Да ви разкажа иска ми се работата ми в какво състои се.
Да влача, сбирам, нося не само репички на подноса.
Вмятам важните си задачи
много мъчни и за "браво" плачат:
да се гмуркам, викам, пляскам, за да е водата с блясък.
Работим, работим...
Бях малък аз, но разбирах, че татко броди, не се спира.
И мама рече ми тогава: Ти няма вкъщи да се заседяваш.
Тръгни, щом пътят те зове. Върни се, щом решиш да спреш.
Смело прага пристъпи. Броди и със сладолед се върни.
Така ще работиш. - Работим, работим...
Тегава работа дай ми на мен, скука пълна по цял ден.
До залез свършване да няма и нощем пак да я подхвана.
Която да не пусна лесно, но и да спра, ще е чудесно.
Такава, дето вършиш с жар, или не вършиш, но си цар.
И ще работиш. Работим, работим.
Работим, работим...
Работим!
Вижте. - Какво?
Тъкмо щях да кажа.
Направихме вятърни камбанки от дузърски пръчки. Дай силно!
Браво, Шпонке!
Чрез камбанките ще следим поривите на вятъра
и ще знаем къде да сложим турбина.
Продължавайте!
Незабавно пристъпване към проект "Вятърни камбанки"!
Може да спрете.
Аз можех още.
Работим, работим...
Вече ми олекна.
Чудесно е да си работя и да се наслаждавам на пещерната тишина.
Какво беше това?
Ехо? Добре ли сте?
Но какво...
О, не! Горкичкото.
Явно мощният вятър те е съборил.
Спокойно. Моки ще се погрижи за теб.
Искаш ли да живееш при мен и Ред?
Ще бъде много весело! Обичаш ли йога?
Сигурно си ненадминато в поза "Дърво".
Камбанка номер 78 - завършена.
Връщаме се в базата.
Работим, работим...
Тази песен не ми излиза от ума.
Още едно. Така, тук.
Радвам се, че ти е смешно.
Но правя модел на морски ветрогенератор.
Питаха за докторант, желаещ да преподава в гимназията.
Реагирах с ентусиазъм. "Нека аз!" Типична отличничка.
Но съм напрегната.
Да вдъхновяваш ново поколение учени, хич не е лесно!
Да пробваме турбината.
Стига де.
Да не се разсейвам.
Какво чувам? Телефона ми ли?
Или е твоят?
Или Шимълфини е сложила камбанки? - Не съм!
Леле, какви тънки стени!
Да работим.
Но първо ще разбера откъде идва звукът.
Чуйте ме! Искам да ви представя някого.
Моки, що за чудо е това?
Май е нощноцъфтящо жълтолистно живоядно растение. Може да пренася зарази.
Назнайвам ботаника.
Не може ли да имам хоби освен пране и готвене?
Беше само и тъжно. Бурният вятър го бе изкоренил.
Не е ли сладичко? - Зависи какъв смисъл влагаш.
Назад!
А как се казва?
Не знам.
Обичам да кръщавам. Нека е... Ризко.
Я аз да попитам пещерата.
Ланфорд.
Точно така! Появи ми се изневиделица.
Вселената знае! Ланфорд, харесва ли ти?
Да те сложим в саксия.
Хайде. - Какво?
Какво правиш? - Бързо.
Супата ми!
Вътре.
Край, съдът е заразен. Задръж го.
Хайде, да видим новия ти дом!
Приятно е, че Моки се грижи за друго създание, но си я знаем.
Дано не прекали.
Какво правиш, Моки?
Ланфорд не заспива и пробвам медитация с гонг.
Шумна е, но и ефикасна.
Стига Ланфорд да се порадва на добър сън...
Сладурче!
Помолих Поги да му посвири приспивни мелодии.
Работим, работим, работим.
Упойващият аромат на новия ден.
Не, това било от мен.
Път за краля!
Ще тренирам за битки с нашественици, ламтящи за кралството.
Какви нашественици? - Почни от фрагълите.
И добави разните там още.
От тате знам, че никой не може да се опре на крал с координация като моята.
Добре. - Нарочно беше.
Добро утро, малки мои репички.
Още по-добро да е за теб, Джералдин.
Пакостливци, ще ви дам... - Чакай!
Какво е това?
Тате, ела да видиш!
Тате, тате!
Тате. Тате! - Пакостници. Крадци.
Моки. Моки.
Ти си.
Моки!
Ти ни покани да рисуваме. - Да.
Извинете. Тревожа се, че саксията му се клатушка.
Не помръдва. Или аз се клатушкам!
А, не.
Добре си!
Ланфорд е добре. Хайде вече да рисуваме!
Какъв сладур!
Извинявам се.
И така, правете каквото показвам. - Да.
О, не!
О, не.
Върхът. Добре че дойдох!
Извинете, но Ланфорд е нестабилен.
Има нужда от още един камък.
Фрагълски сбор!
Откакто се появи растението, Моки е като обсебена.
Такава си е. Отдаде ли се на нещо, отдава се докрай.
Помните ли стойките на ръце?
Моки?
Радвам се, че ти е приятно, но мина седмица.
Застрашаваш трафика.
Но този път сякаш не е съвсем същото, а?
Банда!
Права бях, наистина беше нестабилен.
Емоционално.
Чувства се напълно изоставен.
Ще си направим селфи.
Да, да.
Чудесно е.
Браво!
Така, добре. Още.
Окачени са камбанки номер 831.
Още се работи по номер 832.
Как ще слезеш от там?
Май камбанките се дочуват отдолу.
Да, имам стетоскоп. Нали ми викат Докторка!
Какво? Стига бе.
Чуват се откъм дупката.
Там става нещо.
Трябва да вляза. Веднага.
Оправям отзад.
Моки, може ли за момент? - Да.
Само да приспя Ланфорд.
Супер! Време е за сладка дрямка, Ланфорд.
Моки, прекрасно е, че се грижиш за Ланфорд.
Не се разсейвай. Гледай насам.
Сериозно ти казвам. Тревожа се за теб!
За мен ли? Защо?
Откакто Ланфорд е тук, ти сякаш си...
изцяло погълната от него.
Що за приказки! - Ами...
Ти си в саксия? Какво те прихваща?
Исках да усетя как се чувства Ланфорд.
И възприех почвен начин на живот.
Моки!
Не може да продължаваме така! Какво става тук?
Побъркала си се по растение!
Казва се Ланфорд!
Искам да е спокоен.
Щом не ти харесва да живееш така, недей!
С Ланфорд ще се преместим! Хайде, Ланфорд.
Моки, недей.
И камбанки номер 924 са окачени.
Всички камбанки са на линия. Да започнем следенето на вятъра.
Държа да кажа, че върви идеално.
Чудесно. Умирам от глад!
Чакай! Защо ядеш пръчките?
Яж постройките! - Какво? Какви постройки?
Майчице.
Мощен сигнал за тревога!
Шпонке, защо ядат камбанките?
Защото покрай проекта с камбанките забравих да строя сгради.
Нормално е вниманието ти да е погълнато от новостите,
но не за сметка на всичко останало.
Много хубаво уоки-токи.
Лъскаво, ново, с копчета!
Но за какво говорехме?
Щом не ни искат в моята пещерата, ще живеем в твоята.
Само двамата!
Листенцата ти островърхи и разтворени, зъбенцата ти - яки и оголени,
са може би причината да сме приятели двамината.
Чак опасно става това, че дружбата ни е тъй добра.
Взаимно се допълваме.
Да сме двамата, други нужди нямаме.
И между нас върви като по мед и масло, нали?
Най-добър приятел си ми ти, сега и завинаги!
Винаги са нужни двама.
И няма радост по-голяма.
Лика-прилика сме, нищо не ще ни се опре.
Най-добър приятел си ми ти, сега и завинаги!
Нужни са двама.
И аз изпитвам същото!
Да.
Само така!
Да сме двамата, други нужди нямаме.
И между нас върви като по мед и масло, нали?
Най-добър приятел си ми ти, сега и завинаги!
Нужни са двама.
Чудесно казано!
Нужни са двама.
И Моки си е тръгнала? - Да.
Взе ли си суха храна? - Не.
Не!
Много се тревожа за нея. Какво й става?
Може би вятърът й действа така.
И е погълната от Ланфорд, за да не я погълне страхът й.
Вместо да мисли за вятъра, мисли за Ланфорд!
Досетихме се. Добре че мислиш като нас.
Как да я върнем към старото й "аз"? - Как...
Може картичката от чичо да ни подскаже.
Ще направя изключение. Нуждата го налага.
Но само сега!
"Скъпи племеннико..."
Наскоро попаднах на любопитно място:
изследователска академия на глупавите създания.
В стаите имаше първокласно оборудване.
Но глупавите хич не умееха да го използват.
Трябва ти помощ.
Един изследовател падна в капана на почвен симулатор.
Извади късмет, че бях там да му направя показно.
Не! Гледай как се прави!
Фасулска работа.
Цял ден споделях мъчно постигнатата си мъдрост.
Как се опитомяват змии...
Как да се измъкна от това нещо?
...какво е да те издигат обожатели...
Благодаря. Благодаря.
...и как се излиза от деликатни положения с хладнокръвие и разум.
Къде съм? Тази пещера вони!
Получи ти се. Минаваш!
Опитът ми бе безценен за изследователите. А какво уважение ми засвидетелстваха!...
Понякога помагаш на другия, като му покажеш, че си преживял същото.
Ехо?
"Прикрепям артефакт, който ще подобри положението на Скалата,
нов вид вадене на изследователи от затруднение - дръп-пляс.
С обич, чичо Мат Пътуващия."
Прилича на голям чорап.
"Ако Шапката каже, че прилича на голям чорап, убеди го, че е привидно."
Късмет, че у мен е преносимият ми обезмърсител.
Чичо ти е пратил чорап. Сама съм си крива, че очаквах помощ.
Не разбираш ли?
Казва ни, че някой, преживял същото като Моки, трябва да поговори с нея.
Някой, знаещ как да успокоява тревожните си мании.
Познаваме ли такъв?
Какво?
Тогава разбрах, че усещам вкуса на цветовете.
Да, нали?
Здрасти, Бубър.
Ако Ред иска да ме върнеш, забрави.
Важният за мен е той.
Разбирам те. - Каквото и да си мислиш...
Наистина ли?
Лесно е да избереш нещо, което контролираш.
Помниш ли труса в пещерата и как след него се втурнах да пера?
Търках, търках...
И търках ли търках, и пак, пак...
Схванах. Търкал си доста.
Търках така усилено, че пещерата се изпълни с пяна.
Бях в ступор. Помниш ли кой ме извади от кошмара?
Кой? - Ти!
Помогна ми.
Може да признаеш, че нещо не е наред. И тогава всичко започва да се нарежда.
Бубър. Никак не съм наред.
Онзи вятър така ме изплаши!
Посветих се на Ланфорд, за да не го мисля.
Но чувствам, че затъвам. - Добре че го признаваш.
Защото наистина затъваш. - Знам.
Сякаш наистина затъвам. Образно казано. - Не образно, буквално потъваш.
Грабни дръп-пляс!
Кое? - Хващай чорапа!
Дръж. - Добре.
Пързалям се.
Спокойно! - Тук сме!
Дръжте здраво. Дърпайте!
Силно!
Още малко!
Благодаря ви. Беше страшно!
Ужасно страшно!
Трябва ми нов фокус, да успокоя нервите.
Виждам нещо изцапано.
Търкане, търкане...
На ти, гадино! Узурпатор! - Тате. Тате!
Тате! - Да не си стъпил в моя свят!
Обични кралю!
Да, скъпа?
Синът ти цял ден се опитва да привлече вниманието ти!
Ами говори по-силно, момко!
Виж какво намерих.
Ягоди! - Ето! Знаех си, че нашественикът идва!
С тези изцъклени очи и румени бузи, и зелени шлемчета!
Браво, синко!
Ягодите напъплят градинката ни.
Да се отървем от тях. - Да.
Мъжленцата ми се сговарят.
Имаме повод. Ще приготвя близалки със синьо сирене.
Нищо не виждам.
И нищо не чувам.
Не довърших модела на турбината. А се заклещих здраво.
Много смешно! А да помогнеш?
Зъбчо. Така се притесних за урока пред децата,
че се отнесох по... каквото и да беше.
Неслучайно пожелах да ида аз.
Искам да променя света. Няма да успея, заклещена в дупка.
Благодаря, че ме измъкна.
Сякаш може да има нещо интересно зад стената!
Носиш ли плановете? - Тук са.
Тези са новите.
Не спирам да си мисля какво щеше да е, ако вятърът бе отвял мен.
Щях да бъда плътно до теб.
Може да посещаваме Ланфорд, когато поискаш.
Той не е чак толкова лош.
Много се радвам, че мислиш така. Ланфорд ще живее с нас.
Вън, на прозореца.
Върхът.
Ред!
Свежо, а, Ланфорд?
Превод на субтитрите Анна Делчева