Ze starostí se vytanči, obavy si nech na jindy.
Nech hudbu hrát. Dole ve Fragglí skále.
Starosti zažeň prací, tančení nech na jindy.
- Nech Fraggláky, ať si hrají. - Gobo, Mokey, Wembley, Boober, Red!
Juniore!
Haló!
Moje ředkvička!
Ze starostí se vytanči, obavy si nech na jindy.
Nech hudbu hrát. Dole ve Fragglí skále.
Fraggle Rock: Zábava je zpět
Dole ve Fragglí skále.
Ránko, přátelé.
Taky jste se někdo špatně vyspal?
- Boobere, jsi potichu. - Mokey?
Jsme tady.
- Trapas. Čau, Rhondo. Měj se. - Čau.
Jsi v pořádku?
Naprosto.
Jen teď nějak, špatně spím.
Nemůže to být kvůli těm zbytkovým poryvům větru?
Ne. Jsem v pohodě.
Jak je? Jak se máte?
Ať je to cokoli, víš, co pomáhá mému fraggláckému já?
Zakřičet „nikl, fenykl, vehikl“ a tři švihnutí ocasem?
Jasně.
Já spíš myslel vrátit se k režimu 30 minut práce týdně.
Nic neuklidní duši víc než pořádná dřina.
Může to být osvěžující.
Tak jo, do práce!
Jo, jdeme na to!
Vstávej, už je ráno.
Šup, dej se do práce.
Fraggláci se neflákaj.
Není to legrace.
Povinnost, ta nepočká.
A musíš ji vykonat.
Třeba hru v ping-pongu odehrát a pár písní zazpívat.
Práce, práce, práce, práce.
Co moje práce obnáší, to chci vám vyprávět.
Příběh o velké lopotě, ředkvičkách a tak dál.
Má práce též smysl má,
je to osamělá, těžká rutina.
Já se potápím a plavu v hlubinách, na čistou vodu dbám.
Práce, práce, práce, práce.
Když jsem byl ještě malý, táta měl boty toulavý.
Máma řekla: „Hochu, ty budeš stejný, máš to v krvi.“
Běž a vrať se, až domů nohy tě potáhnou.
Objevuj svět a přines zmrzku růžovou.
- Čeká tě práce. - Práce, práce, práce.
Práce, práce, práce.
Já chci práci nudnou, až brečet se vám chce.
Práci nekonečnou, co nemá hranice.
Práce, kterou vezmu, nebo možná taky ne,
no, je to to, co znáte, i když možná taky ne.
A čeká tě práce, práce, práce.
Práce, práce, práce.
Práce, práce, práce, práce.
Práce!
- Hele. - Co?
Hned to řeknu. Vyrobili jsme zvonkohru z doozerovských tyčinek.
Teď!
Dobrá práce, Závlačko!
Díky té zvonkohře můžeme sledovat poryvy větru
a zjistit, kam umístit turbínu.
Pokračujte.
Projekt Zvonkohra byl právě zahájen!
Pardon. Stačí.
- Jejda. - Vydržel bych.
Práce, práce, práce, práce. Už je mi líp.
Je fajn dělat svou práci a nasávat to ticho jeskyní.
Co to bylo?
Haló? Jsi v pořádku?
Co? Co to...
Ale ne. Chudáčku.
Asi tě srazil ten hrozný vítr.
Neboj.
Mokey se o tebe postará. Jo.
Chceš bydlet se mnou a kámoškou Red?
To bude zábava!
Máš rád jógu?
Určitě ti jde pozice stromu.
Zvonky číslo 78 jsou hotové.
Vracím se na základnu.
Práce, práce, práce...
Nemůžu tu písničku dostat z hlavy. Práce, práce, práce...
A ještě sem.
Fajn, že se dobře bavíš.
Potřebuju ten model na prezentaci o větrné energii.
Ve škole sháněli učitele na střední školu a já se přihlásila.
Vlastně jsem křičela: „Já, já, já!“
Prostě šprtka.
Jsem nervózní.
Inspirovat příští generaci doktorandů? Stresující.
Tak tu turbínu vyzkoušíme.
No tak.
Tak jo. Soustřeď se.
Hele, co to cinká?
Můj telefon?
Nebo tvůj?
Má paní Šupinková zvonkohru?
Ne!
Páni, ty zdi jsou tenký.
Fajn. Do práce.
Hned jak zjistím, odkud jde ten zvuk.
Hej, chci vám někoho představit.
- Mokey, co je to? - Vypadá jako noční žlutolistá masožravka.
Schopnost přenosu bakterií? Zatím neznámá.
V botanice se vyznám.
Co? Nemůžu mít i jiné záliby než praní a vaření?
Byl opuštěný a smutný. Ten hrozný vítr ho vytrhl ze země.
Není roztomilý?
Záleží, jak se to vezme.
Zpátky.
Takže jak se jmenuje?
To nevím.
Rád vymýšlím věcem jména.
Košile.
Víte co? Zeptám se jeskyně.
Lanford.
To je ono! Napadlo mě to zčistajasna.
Páni, vesmír.
Líbí, Lanforde?
Seženeme ti květináč, ano?
- Šup. - Co?
- Co? No, co to... - Rychle!
Moje polévka. Co...
Tak.
Ten hrnec je kontaminovaný. Nech si ho.
Pojď. Ukážu ti tvůj nový domov.
Fajn, že se Mokey zase o stará o živého tvora, ale znáte Mokey.
Snad nezajde moc daleko.
Mokey, co to děláš?
Lanford nemohl spát.
Zkouším meditaci gongem.
Je hlučná, ale efektivní.
No, pokud to Lanfordovi pomůže se dobře vyspat...
Roztomilý.
Poprosila jsem Pogeyho, aby mu pár hodin hrál.
Práce, práce, práce, práce.
Uleželá vůně nového dne.
Počkat, to jsem já.
Přichází král.
Musím se trénovat v odrážení útočníků, co mi chtějí vzít království.
Jakých útočníků?
Tak třeba Fraggláků.
A dalších.
Ale táta mě učil, že na krále s tak skvělou koordinací, co mám já, nemají.
- Fajn. - To bylo schválně.
Dobré ráno, moje ředkvičky.
Zvlášť tobě, malá Geraldýno.
- Vy neřádi, já vám dám! - Tak počkat.
- Co je to? - A tohle! Počkejte...
- Táto, koukni. - A máte to.
- Táto! - Až vás zmerčím, tak...
- Táto. - ...neřádi a zloději.
Mokey.
To víš, že jo.
Mokey!
Haló! To tys nás pozvala na lekci malování.
Jo.
Pardon.
Lanfordův květináč se asi kácí.
Mně přijde vyrovnaný.
Nebo se kácím já!
Ale ne.
Seš v pohodě.
Lanford je v pohodě.
Pojďme už malovat.
Miláček.
Omlouvám se.
Dobře, dělejte přesně to, co já.
Jo.
To ne!
Tak jo.
- To ne! - To ne!
No bezva. Jsem rád, že jsem přišel.
Promiňte, Lanford vypadá nevyrovnaně.
Asi potřebuje další kámen.
- Porada. - Jo.
Co tu ta rostlina je...
- Jo. - ...Mokey myslí jen na ni.
No, však ji znáte.
- Do všeho jde naplno. - Jo.
Pamatujete, jak dělala stojky?
Mokey?
Fajn, že se bavíš, ale už je to sedm dní.
Začínáš blokovat dopravu.
Ale, tentokrát je to jiné, nemyslíte?
Hej, bando? Měla jsem pravdu. Lanford je nevyrovnaný.
Emocionálně.
Podle mě se cítí odstrčený.
Takže si uděláme selfíčko.
Jo. A...
To je dobrý. Jo.
Super, Lanforde.
Bezva. Jo, dobře.
A zvonky číslo 831 už visí.
Pořád dělám na zvoncích 832.
Jak slezeš dolů?
Myslím, že to cinkání vychází zezdola.
A ano, mám stetoskop.
Říkají mi přece Doktorka.
Cože? To snad ne.
Vychází to z té díry?
Něco se tam děje.
Musím tam. Hned.
Ještě vzadu.
- Mokey? Můžeš na chvíli? - Ano?
Jistě. Jen Lanforda uložím.
Bezva. Čas na šlofíčka, Lanforde.
Mokey, je skvělé, že o Lanforda pečuješ.
Koukej sem.
Soustřeď se.
Mluvím vážně. Mám o tebe starost.
O mě? Proč?
No, zdá se, že co je tu Lanford,
až moc se soustředíš na něj.
Proč myslíš?
No...
Jsi v květináči? Co to děláš?
Zajímalo mě, jak se Lanford cítí,
a tak poznávám krásy života v půdě.
Mokey!
Takhle už žít nemůžeme.
Co to s tebou je?
Seš tou rostlinou posedlá!
Jmenuje se Lanford!
Má se cítit bezpečně.
Jestli už takhle žít nechceš, nemusíš!
Půjdeme s Lanfordem jinam!
Pojď, Lanforde.
Mokey, nemusíš...
Poslední zvonky číslo 924 už visí!
Fajn. Máme všechny zvonky. Můžeme začít sledovat vítr!
Je fakt, že to jde perfektně.
Díky bohu. Umírám hlady.
Počkej! Proč jíš tohle?
Jez ty budovy!
Co? Jaké budovy?
Do prkýnka.
Dramaticky naléhavý poplach!
Závlačko, proč jedí ty zvonky?
Soustředila jsem se na tu zvonkohru a zapomněla jsem stavět budovy.
Závlačko.
Je normální soustředit se na něco nového,
ale ne za cenu všeho ostatního.
Pěkná vysílačka.
Luxusní. A ta tlačítka.
Ale... O čem jsme mluvili?
Když nás nechtějí v mé jeskyni budeme bydlet v tvojí.
Lanforde, jen my dva.
Táhnou mě k tobě listy špičaté?
Nebo snad ty roztomilé zoubky?
Že jsi můj kamarád, to vím.
A to mi úplně stačí.
Problém je, že k sobě máme až moc blízko.
My se doplňujem...
Protože ty a já, to smysl mi dává.
A spolu to ladí nám.
Jsi můj nej až do konce. Protože na to musí být dva.
A my dva, to není žádná novinka.
Jak dva hrášky v lusku, držíme spolu.
Jsi můj nej až do konce. Protože na to musí být dva.
Víš ty co? Mám to stejně.
Jo. No ano.
Jo, odvaž se!
Protože ty a já, to smysl mi dává.
A spolu to ladí nám.
Jsi můj nej až do konce. Protože na to musí být dva.
Sama bych to neřekla líp.
Na to musí být dva.
Takže Mokey odešla?
Jo.
- Vzala si aspoň sváču? - Ne.
Ne!
Mám o ni fakt starost. Co se to s ní děje?
Možná jí vadí ten vítr.
Soustředí se na Lanforda, aby nemyslela na ten vítr.
Takže místo větru se soustředí na Lanforda!
To jsme pochopili.
- Fajn, že ty taky. - Jo.
Tak jak jí z toho pomůžeme?
No...
Třeba nás inspiruje pohlednice od Matta.
Tentokrát udělám výjimku, protože to potřebuju.
- Jednou. - Jo.
„Drahý synovče Gobo...“
Nedávno jsem objevil velmi zajímavou jeskyni,
průzkumnickou akademii pro divná stvoření.
Jejich třída byla plná toho nejlepšího vybavení,
ale ti podivíni ho neuměli používat.
Potřebuješ pomoc.
Jeden talentovaný průzkumník uvízl na simulátoru tekutého písku.
Naštěstí jsem mu ukázal, jak na to.
Ne. Sleduj a uč se.
Vidíš? Jednoduchý.
Po zbytek dne jsem se dělil o své cenné znalosti.
Jak zkrotit nebezpečné hady.
Jak z toho slezu?
Jak se nechat zvedat fanouškem.
Díky.
A jak se v klidu a s pomocí logiky dostat ze svízelných situací.
Kde to jsem? Ta jeskyně páchne. Hej!
Dobrá práce. Prošla jsi.
Mé zkušenosti byly pro ty mladé nedocenitelné.
A že mi projevovali respekt.
Jediný způsob, jak někomu pomoct, je ukázat mu, žes to sám zažil.
Haló?
„A tak přikládám artefakt, který ti pomůže vylepšit Skálu
a který dostane průzkumníky ze svízelné situace: chňapkolapka.
Zdraví tě cestující strýc Matt.“
Připomíná to obří ponožku.
Jo a... „PS: Pokud to ten s čepicí nazve ponožkou, je to něco víc.“
Fuj.
Naštěstí mám svůj, dekontaminační kámen.
Fajn, tvůj strýc poslal ponožku.
- A já myslela, že nám pomůže. - Nechápeš?
Řekl, že s Mokey si musí promluvit někdo, kdo ví, co prožívá.
Kdo se taky k něčemu upne, aby se zbavil úzkosti.
Víme o někom takovém?
Co je?
A pak mi došlo, že cítím chuť barev.
Já vím!
Boobere.
Jestli tě poslala Red, tak se nesnaž.
Teď je pro mě hlavní Lanford.
- Já ti rozumím. - A za žádnou cenu...
Fakt?
Je snazší soustředit se na to, co můžeš ovládat.
Víš, jak jsem se po jeskyňotřesení vrhl na praní?
Drhl jsem, drhl, drhl, drhl, drhl a drhl...
Chápu. Hodně jsi drhl.
Tak moc, že se mi jeskyně zaplnila bublinama.
Uvízl jsem tam.
A víš, kdo mě z toho dostal?
- Kdo? - Ty.
Potřeboval jsem to.
Je v pořádku přiznat, že nejsi v pořádku. Pak to v pořádku být začne.
Boobere. Nejsem v pořádku.
Ten vítr mě vážně vyděsil.
Díky Lanfordovi jsem na něj zapomněla.
Jako bych šla ke dnu.
Dobře, že to vnímáš,
- protože ke dnu fakt jdeš! - Já vím!
Jako bych metaforicky šla ke dnu.
Ne. Doslova! Stojíš v tekutém písku.
Chyť chňapkolapku.
- Co? - Chyť se té ponožky!
- Na. - Dobře.
Ale ne. Klouže to.
- Neboj, Mokey. - Jsme tu!
Chyťte se. Táhněte!
No tak.
Už to bude.
Moc díky. To bylo děsivý.
- To bylo děsivý. - Jo.
Musím si najít něco na uklidnění.
Kdopak se to ušpinil?
- Drhnu, drhnu. - Boobere.
- Tu máš, neřáde. Vetřelče. - Tati.
- Tati! - Opovaž se sem ještě vkročit.
- To je... - Můj králi!
Ano, drahá?
Tvůj syn se celý den snaží upoutat tvou pozornost.
No, musíš nahlas, synu.
Tati, koukni, co jsem našel. Jahody!
Já věděl, že tu byli vetřelci.
S malýma očima, rudými tvářemi a zelenými přilbami.
Dobrá práce.
Jahody nám vpadly na zahradu.
- Teď se jich zbavíme. - Jo.
Moji hoši k sobě hned mají blíž.
Udělám nanuky z plísňového sýra.
Nic nevidím.
Nic neslyším.
Nedokončila jsem ten model. A zasekla jsem se.
Jo, fakt vtipný. Co mi takhle pomoct?
Sprockie. Byla jsem tak nervózní z toho učení,
že jsem se rozptýlila tady tímhle.
Víš co?
Nepřihlásila jsem se bezdůvodně. Chci něco změnit.
A to nejde, když budu trčet ve zdi. Díky, žes mě vytáhl.
Jako kdyby se za tou dírou dělo něco zajímavého.
Máš ty plány?
Tady pod tím.
To jsou nové plány.
Red, teď mě napadlo... Co kdyby mě ten vítr odvál pryč?
Pak bych tam byla s tebou.
A Lanforda můžeme navštívit, kdykoli budeš chtít.
Nakonec není tak špatný.
Fajn, že si to myslíš.
Zůstane tu totiž s námi.
- Co? - Hned za oknem.
Bezva.
Čau, Red.
Pěkný, viď, Lanforde?
Překlad titulků: Petra Kabeláčová