Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
- Ми Ґобо. - Мокі.
- Вемблі. - Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Доброго ранку, друзі.
Хто ще погано спав уночі?
Щось ти тихий, Бубере.
Мокі.
Ми тут.
Як незручно. Привіт, Рондо.
- Па-па, Рондо. - Па.
Ти в порядку, Мокі?
У повному порядку.
Просто останнім часом не висипляюся.
Мокі, а це не через залишкові пориви вітру?
Та ні. Не через них.
Як справи? Як ви всі?
Хай там що,
а знаєте, від чого я почуваюся собою?
Від вигуків «крец-пец-пец» і потрійного маху хвостом?
Авжеж.
Та я мав на увазі повернення до звичного 30-хвилинного
робочого тижня.
Еге ж, ніщо так не заспокоює душу, як нудна рутинна робота.
Це може відновити сили.
Що ж, до роботи!
Так, до роботи! Гайда.
Прокидайся рано-вранці
Роботи непочатий край
Фреґлам ніколи лежати
Їм лиш працювати дай
Бо робота не чекає
Роботи повний дім
І в пінг-понг пограти
І пісню заспівати
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Ми працюєм-цюєм-цюєм, Ми не байдикуєм
Про невтомну свою працю Розказати маю
Я редиску і не тільки На грядці збираю
Ця робота вкрай важлива
Щоденна праця кропітка
Горлаю, хлюпаюсь, плещуся і пірнаю
Цим воду очищаю
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Як був я немовлятко Повіявся десь батько
А мама сказала малому: «Іди працюй, не сиди удома»
Іди просто собі І рано вертатись не треба
Вивчай, досліджуй світ краси А потім морозива принеси
- Ти працюватимеш - Ми працюєм-цюєм-цюєм
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Візьмуся за всяку роботу Навіть безглузду й нудну
Працюватиму зранку до ночі Бо роботу люблю, хоч і дурну
Скоріш роботу дайте А краще зачекайте
Мені аби роботу мати Щоб можна було нудьгувати
І ми запрацюєм, Ми працюєм, не байдикуєм
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Ми працюєм!
- Гляньте. - На що?
Я якраз збиралася сказати.
Нам вдалося зробити з дузерських паличок вітролови.
Давайте!
Молодець, Шпонко!
Завдяки вітроловам ми зможемо відстежувати пориви вітру,
щоб знати, де ставити турбіну для виробітку енергії.
Так тримати.
Негайно запускаємо проєкт «Вітролови»!
Вибачайте. Більше не треба.
- Ой-ой. - Я міг би ще подмухати.
Ми працюєм-цюєм-цюєм
А мені таки стало легше.
Приємно робити своє і впиватися спокоєм і тишею печер.
Що це було?
Агов. Ви там у порядку?
Що? Що...
О ні. Бідолашний.
Тебе, мабуть, здуло цим жахливим вітром.
Не бійся.
Мокі про тебе подбає. Так.
Хочеш пожити зі мною й моєю подругою Ред?
Нам буде так добре!
Йогу любиш?
Поза дерева в тебе точно бездоганна.
Дузерські палички-вітролови номер 78 готові.
Повертаюся на базу.
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Ніяк не викину цю пісню з голови.
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Трохи сюди.
Добре, що тебе це смішить.
Та для презентації треба зробити макет вітрогенератора.
У докторантурі попросили
повикладати в старших класах, і я погодилася.
А точніше прокричала: «Я, я!»
Класична досягаторка.
Але я нервуюся.
Надихати наступне покоління Доків... Такий тиск.
Ну нехай, змайструймо турбіну.
Тільки не це.
Ну добре. Треба зосередитися.
А що це за дзвін?
Це що, мій телефон?
Чи твій?
Місіс Шиммельфінні що, повісила вітролови?
Ні!
Тут такі тонкі стіни.
Ну, до роботи.
Але після того, як я з'ясую, звідки лунає дзвін.
Увага,
хочу вас де з ким познайомити.
А що воно, Мокі?
Схоже на вночі-цвітний жовтолистий смертяник.
Ще й мікроби, мабуть, розносить.
Так, я знаю ботаніку.
Що? У фреґла не може бути хобі, крім прання та куховарства?
Знайшла його самого й сумного. Його зніс вітер.
Ну хіба він не милий?
Це як подивитися.
Ану назад.
А як його звати?
Не знаю.
Обожнюю давати імена.
Сорочка.
А спитаймо в печери.
Ленфорд.
Це ж воно! Бац, і само спало на думку!
Справжнє диво.
Подобається, Ленфорде?
Посадимо тебе у горщик.
- На. - Що?
- Що ти... - Поквапся!
Пропав суп. Що...
Отак.
Ну все, горщик заражений. Можеш не повертати.
Ленфорде, ходімо покажу твій новий дім.
Приємно бачити, як Мокі дбає про живе створіння,
але ти ж її знаєш.
Надіюся, вона не дуже захопиться.
Що ти робиш, Мокі?
Ленфорд не міг заснути,
тому я спробувала гонг-медитацію.
Вона голосна, але дуже ефективна.
Ага. Головне, щоб Ленфорд виспався.
Який няшка.
Попросила Поґі пограти кілька годин, щоб Ленфорд заснув.
Ми працюєм-цюєм-цюєм
Стиглий запах нового дня.
Ой, це ж від мене.
Дорогу королю.
Тренуватимуся відганяти загарбників, які хочуть пограбувати моє королівство.
Яких ще загарбників?
Наприклад, фреґлів.
І не тільки їх.
Мій Та' казав, що вони не зрівняються з королем
з такою суперкоординацією, як у мене.
- Як скажеш. - Я це навмисне.
Доброго раночку, редисочки.
Особливо тобі, моя Джеральдіно.
- Отак вам, ледацюги! - Гей. Хвилиночку.
- А це що таке? - І так вам! Я вам покажу.
- Поглянь, Та'. - Так вам, і отак.
- Та'! - Як побачу, зразу вас прожену...
- Та'. - ...шкодники й крадії.
Мокі. Мокі.
- Так. Так. - Мокі. Мокі.
Мокі!
Агов! Ти ж сама запросила нас помалювати.
Так.
Ой, пробачте.
Просто переживаю, Ленфордів горщик хитається.
А по-моєму, ні.
Хіба що хитаюся я!
О ні.
Ти не хитаєшся.
І Ленфорд теж ні.
Давайте вже малювати.
Моя ти няшка.
Прошу вибачення.
Усі робіть, як я.
Так.
О ні!
Добре. Робімо так само.
- О ні! - О ні!
Просто клас. Добре, що я прийшов.
Вибачайте, але Ленфорд щось хитається.
Потрібен ще один камінь. Так, подивимося...
- Фреґлозбори. - Так.
Кажу вам, відколи тут з'явилася рослина...
- Так. - ...Мокі тільки про неї й думає.
Ви ж знаєте Мокі.
- Як у щось поринає, то з головою. - Так.
Згадайте її захоплення стійкою на руках.
Мокі?
Радий, що ти розважаєшся, але ти стоїш так уже тиждень.
І заважаєш руху.
Але тепер усе якось інакше, скажіть?
Агов, друзі.
Я мала рацію. Ленфорда хитає.
Емоційно.
Він почувається покинутим.
Тому ми зробимо селфі.
Так. І...
А гарно виходить. Так.
Молодець, Ленфорде.
Чудово. Отак.
Вітролов номер 831 на місці.
А номер 832 ще в процесі.
Як ти звідти спустишся?
По-моєму, дзенькіт лунає десь знизу.
І так, я маю стетоскоп.
Я ж Док. Мені можна.
Стоп, що? Не може бути.
Дзенькіт лунає з діри?
Там щось діється.
Треба негайно туди пролізти.
Зафіксуй ззаду.
- Можна тебе на секундочку, Мокі? - Так?
Аякже. Тільки Ленфорда вкладу.
Супер. Тобі пора спатки, Ленфорде.
Мокі, це чудово, що ти піклуєшся про Ленфорда.
- Угу. - На мене дивись.
Зосередься.
Я серйозно. Я за тебе непокоюся.
За мене? Чому?
Відколи тут з'явився Ленфорд,
ти на ньому зациклилася.
Чому ти так кажеш?
Ну...
Ти в горщику? Що ти робиш?
Я хотіла відчути те саме, що й Ленфорд,
тому насолоджуюся ґрунтовим життям.
Мокі!
Так жити більше не можна.
Та що з тобою?
Ти одержима рослиною!
Його звати Ленфорд!
І головне – його комфорт.
Якщо не хочеш більше так жити,
то й не треба!
Ми з Ленфордом поживемо деінде!
Ходімо, Ленфорде.
Мокі, необов'язково ж...
Останній вітролов номер 924 на місці!
Усі вітролови на місці. Починаємо відстежувати вітер!
Усе йде за планом.
Слава богам. Умираю з голоду.
Стій! Чому ти їси вітролов?
Їж споруди!
Що? Які споруди?
Ох, цвяхи б його.
Драматична тривога!
Шпонко, чому вони їдять вітролови?
Бо я так зосередилася на проєкті,
що забула будувати споруди.
Ох, Шпонко,
зосереджуватися на новому й цікавому – це нормально,
але ж не коштом усього іншого.
Яка прикольна рація.
Така крута й нова, з кнопками.
Однак... Про що ми говорили?
Якщо нам не раді в моїй печері, то поживемо у твоїй.
Ленфорде, будемо тільки ти і я.
Чи то твоє гостре листя
Чи твої миленькі зубки
Одне я знаю точно: ти мій друг
А більшого мені не треба
Але є одна проблемка Ми надто вже хороші друзі
Ми доповнюємо одне...
Бо все, що мені треба Це ти і я
Між нами чудова гармонія
Ти мій найліпший друг навіки
Нікого більше не треба
Наша дружба не нова
Ми як дві краплі води Ми мов склеєні клеєм
Ти мій найліпший друг навіки
І нікого більше не треба
Знаєш, Ленфорде? Я почуваюся так само.
Так. Ага.
Так, дужче!
Бо все, що мені треба Це ти і я
Між нами чудова гармонія
Ти мій найліпший друг навіки
І нікого більше не треба
Краще й не скажеш.
І нікого більше не треба
Нікого не треба
То Мокі пішла?
Так.
- А перекусити щось узяла? - Ні.
Ні!
Я за неї переживаю, хлопці. Що з нею?
Може, її таки наполохав вітер?
І вона зосередилася на Ленфорді, щоб не звертати уваги на вітер.
Щоб не звертати увагу на вітер, зосередилася на Ленфорді!
Ми так і зрозуміли.
- Добре, що до тебе дійшло. - Так.
І як нам її з цього витягти?
Ну...
Може, знайдемо підказку в листівці дядька Метта?
Зроблю один-єдиний раз виняток, бо підказка таки потрібна.
- Один раз. - Так.
«Любий небоже Ґобо...»
Недавно я натрапив на дуже цікаву печеру:
на дослідницьку академію дурних істот.
У навчальному класі було найкраще обладнання,
але дурні істоти не вміли ним користуватися.
Вам потрібна поміч.
А один дослідник-початківець застрибнув у симулятор сипучих пісків.
На його щастя, я показав йому, як правильно стрибати.
Ні. Дивися й вчися.
Бачиш? Це легко.
Решту дня я ділився своїми важко здобутими знаннями.
Як приборкати небезпечних змій...
Як злізти з цієї штуки?
...як зробити, щоб тебе носили на руках...
Дякую.
...і як спокійно і з гідністю виходити зі складних ситуацій.
Де я? У цій печері так смердить.
Гей!
Молодець. Зараховано.
Для юних дослідників мій досвід виявився безцінним.
І вони мене заповажали.
Іноді єдиний спосіб комусь помогти –
показати, що ти теж через таке пройшов.
Агов.
«Тому додаю зразок, який покращить життя у Скелі: чіплялку-витягалку,
новий спосіб витягати дослідників зі складних ситуацій.
З любов'ю, мандрівний дядько Метт».
Схоже на велетенську шкарпетку.
«P.S. Якщо капелюшник скаже, що це шкарпетка,
перекажіть, що це значно цінніше».
Фе.
На щастя, в мене є портативний камінь для дезінфекції.
Отже, дядько прислав тобі шкарпетку.
Сама винна, що повелася на таке.
Ред, ти хіба не бачиш?
Він пише, що тільки той, хто пережив
те саме, що й Мокі, й повинен з нею поговорити.
Той, хто знає, як позбутися стресу через одержимість чимось.
Серед нас є такий фреґл?
Що?
І тоді я збагнула, що відчуваю кольори на смак.
Знаю!
Привіт, Бубере.
Якщо тебе прислала по мене Ред, то й не мрій.
Я зосереджена на Ленфорді.
- Цілком розумію. - І байдуже, що ти...
Стривай, розумієш?
Легше зосередитися на тому, що можеш контролювати.
Пам'ятаєш, як після печеротрусу
я почав безперервно прати?
Я прав і прав,
прав і прав, прав і...
Я зрозуміла. Ти багато прав.
Я так багато прав, що моя печера була вся в бульбашках.
Я ніби застряг.
І, Мокі, пам'ятаєш, хто мене з цього витяг?
- Хто? - Ти.
Мені це було потрібно.
Нормально визнавати, що ти не в порядку.
Тоді й починає легшати.
Ох, Бубере, я не в порядку.
Вітер так мене налякав,
і щоб про нього забути, я зосередилася на Ленфорді.
А тепер я ніби тону.
Добре, що ти це визнаєш,
- бо ти таки тонеш! - Знаю!
Я ніби тону в буквальному сенсі, тільки образно.
Ні. Ти тонеш! Ти стоїш на сипучих пісках.
Хапайся за чіплялку-витягалку.
- За що? - За шкарпетку!
- Хапаюся. - На.
Схопилася.
О ні. Я зісковзую.
- Не бійся, Мокі. - Ми тут!
Хапайтеся міцніше. Тягніть!
Тягніть.
Майже витягли.
Я така вам вдячна. Ох і страшно було.
- Дуже страшно. - Так.
Треба на чомусь зосередитися, щоб заспокоїти нерви.
Гляньте, хто забруднився.
- Зараз відітру. - Ох, Бубере.
- На тобі, негідник. Ах ти ж пролаза. - Та'!
- Не смій потикатись у мій світ.
- А то... - Мій солоденький королю!
Що, дорогенька?
Ваш син цілий день намагається привернути вашу увагу.
То кажи, синку.
Та', глянь, що я знайшов.
Полуниці!
Так і знав, що це загарбники.
З очима-намистинами й червоними щічками і в зелених шоломах.
Молодець, синку.
На наш город вдерлися полуниці.
- Позбудьмося ж їх. - Так.
Мої хлопчики зблизилися.
Придумала. Зроблю морозиво з синього сиру.
Ага, ага.
Нічого не бачу.
І нічого не чую.
Я так і не зробила макет.
А ще я застрягла.
Дуже смішно. Краще допоможи.
Ох, Спрокі. Я так боялася навчати дітей,
що відволіклася на незрозуміло що.
Та знаєш що?
Я ж не просто так пішла волонтерити.
Я хочу приносити користь.
А як я це зможу, застрягши в стіні?
Дякую, що мене витяг. Повернімося до турбіни.
Ніби за стіною є щось цікаве.
Отам буритимеш?
Отам.
Такого ми не планували.
О, Ред. Я весь час думала: «А якщо вітер мене зідме?»
Тоді я була б поруч з тобою.
Ми можемо навідувати Ленфорда, коли захочеш.
Він не такий і неприємний.
Як добре, що ти це помітила.
Бо Ленфорд житиме з нами.
Прямо за вікном.
Яка радість.
Салют, Ред.
Такий драйв. Правда ж?
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова