Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
- Ми Ґобо. - Мокі.
- Вемблі. - Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
У якому ж підручнику було про енергію вітру?
Ось він.
Назва книжки – «Легкий бриз»,
але ніякий він не легкий, чтиво ще те.
Що там такого цікавого?
Це я на шоу талантів у першому класі?
Тьотя Една виклала відео?
Нащо, тьотю Едно? Нащо?
Побачать мої колеги, а я ж тепер викладачка,
а не співунка. Тобто співачка.
Я так злюсь, аж слова плутаю.
Гей! Не смій ставити на повтор.
Не смій!
Вемблі, дякую, що помагаєш обрати для Ленфорда капелюх.
Дякую.
Нема за що, Мокі.
Я й Ґобо завжди помагаю.
Це неважко, бо всі капелюшки чудові!
Який беремо, Ленфорде? Цей чи оцей?
Хороший вибір.
Глянь, Мокі.
Моя стара сукня.
Аж спогади нахлинули.
І не кажи. Я за нею скучив.
Чому ти її більше не носиш?
Важко пояснити.
Щось мені в душі підказало, що пора мінятися.
Нове вбрання, нова зачіска...
Я відчула, що так треба.
Це способи самовираження, акцент на «само».
Самовираження?
Хоч що ви робите, це не те, що треба робити,
бо ми будемо робити живу піраміду з фреґлів!
- Що? - Ми йдемо на рекорд!
Фреґляна піраміда.
Ленфорде, вболівай за мене.
Мокі!
Я зараз.
Я щось придумав.
Салют, Ред. Я Поґі!
Добре, Поґі. Тільки не ворушися.
Якщо піраміда розсиплеться, ми не встановимо рекорд.
Готові засікти час, Оповідачко?
Почекайте. Я надіну окуляри з пісочним годинником.
Отак. Ні.
Крізь пісок нічого не бачу.
А знаєте, я краще лічитиму.
- Один мерґл, два мерґли... - Так.
Агов, усі.
Класна піраміда!
Це ти, Вемблі?
- Так. - Ні, дивіться вперед!
Весело було! Па-па, Ред.
Ми ледь не побили рекорд.
А велике те «ледь»?
Ну нащо ти так, Вемблі?
Не знаю. Я зробив помилку.
Давайте заново!
Вемблі, а хочеш цього разу з нами? Вемблі?
І що я собі думав?
Так, що ти собі думав?
Я хотів спробувати щось нове.
І бачиш, чим це обернулося?
Через тебе розсипалася фреґляна піраміда.
Існує лише один спосіб бути Вемблі, й це точно не він.
Так.
О ні. Я пропустив фреґляну піраміду?
Я ходив по новий зразок від дядька.
Листівка від Метта.
Його слова — вірші, а вуса — справжня пісня.
- Читай листівку. - Хай так.
- Ми ж збиралися стати в піраміду. - Читай!
Добре-добре.
Читаю. «Любий небоже Ґобо...»
Я не був би фреґлом, якби не долав труднощі з гідністю.
У черевику дірка.
Що тепер робити?
Як бувалий дослідник, я знаю, що робити.
Даруйте, пані. А де тут у вас взуття?
У Зовнішньому просторі є таке, що дивує навіть мене.
Незграбні штуки й рожеві химерні штуки?
І як у цьому хаосі можна щось знайти?
Довелося втрутитись, щоб хаос упорядкувати.
Це сюди. А це сюди. Отак. Чудово. А тебе сюди.
Тепер тут повний порядок і все на своїх місцях.
І я зразу ж знайшов те, що шукав.
Потримай. У нас з нею однаковий розмір ноги.
Отак.
Іноді нам, хоробрим дослідникам,
випадає місія зробити дурних істот менш дурними.
«Тож висилаю вам свої старі черевики.
Хай надихають вас досліджувати нові стежини,
а не тільки спантеличують».
Ось.
Та ну, не так і смердять.
А давайте я віднесу їх далеко-далеко звідси.
Наприклад, у Далеку печеру.
- Так. - А це досить далеко?
Вернуся, ви й не скучите.
Па-па, Ґобо.
- Уже скучили? Жартую. - Іди вже!
Тепер я йду по-справжньому.
Агов!
Ґобо не буде досить довго, щоб влаштувати йому свято повернення!
Я чув. І я в захваті.
Вибачте, якщо це був сюрприз,
- та я можу вдати... - Віднось уже смердючі черевики!
Несу.
Такий шлейф.
Ну давай. Гей!
Ану не збирайся у хвіст. Розхвосться!
Агов! Цікаві новини!
Ґобо йде в Далеку печеру,
а ми влаштовуємо йому свято.
Супер.
У тебе на голові й досі хвостик.
Знаю.
Я наніс твій гель для волосся, а він не змивається!
Облом.
Вемблі, це ж клей для ремонту горщиків Ленфорда. Дуже міцний.
Мокі!
Як його змити?
Його змиє лише вода з Солодкого струмка.
З Солодкого струмка? Ну добре.
Треба туди сходити до початку свята на честь Ґобо!
Ти мав рацію, Ленфорде.
Гель для волосся й клей для горщиків таки схожі.
Потрібна система.
Ти вже їв.
Сьогодні в Малого особливий день!
З п'ятисотріччям, мій солоденький.
Синку, коли ґорґу виповнюється 500 років,
він проходить стародавній обряд під назвою День коробки.
Та', розкажи про День коробки.
- Будь ласочка! - З радістю.
Багато ґорґів тому наші ґорґопредки знайшли в лісі коробку.
Один ґорґ сказав: «Ручаюся, ти в неї не влізеш».
А другий відповів: «Ще і як влізу!»
І таки вліз.
А той ґорґ теж захотів залізти в коробку.
Тож знайшов таку саму коробку й заліз у неї.
І всі кричали: «Ура!»
Відтоді
на п'ятисотріччя кожного ґорґа ми відтворюємо цю священну традицію,
за якою ти повинен обрати собі коробку.
- А як ти це знаєш? - Знаю і все, синку. Починай обирати.
Що раніше обереш, то раніше я їстиму мамині цибульні кекси.
І ні на мить раніше.
До кінця церемонії ніяких кексів.
Я повинен обрати
таку коробку, яка покаже світові, який я...
навіки?
Так.
Що ж, любителі свята.
Покажемо Ґобо, що таке свято повернення.
Бубере!
Як там редискові пироги?
Чудово. Але, вочевидь, деякі фреґли зациклилися на полуниці.
Що є, то є.
Тому я печу ще й полуничні пироги.
Пироги з ягоди? Гидота.
Порепетируймо кричалку.
Половина кричатиме: «Ґо». А друга половина: «Бо».
Це легко! А тепер кожен оберіть свою кричалку й розділіться.
Подивимося.
Я обираю...
- Я Поґі. - Так.
Але ти «Ґо» чи «Бо»?
Обери собі кричалку.
Принесу ще святкових прикрас!
Що... Такої кричалки не було, але... Нехай.
Па-па, Ред!
Мушу дійти до Солодкого струмка.
Так, поквапся.
Пора вже стати схожим на справжнього Вемблі.
Але який він, той справжній Вемблі?
Халепа знов у мене вдома
А я не дію, лиш вагаюсь Спинитися сили не маю
І хто я, більше не відомо
Я геть заплутавсь і віру втрачаю Сам себе я більше не знаю
Як дійшов я до такого
Що не впізнаю себе самого
Себе самого
Такий розгублений не був я зроду Себе питаю знов і знов я
- Хто я - Хто він
- Хто я? - Хто він
Я не знаю. Я...
Хотів я спробувать нове
Червоне стало зеленим Зелене – синім, фе
Я думав, що у сукні буду кльовий
Та вийшло все навиворіт І я дурноголовий
Як дійшов я до такого Що не впізнаю себе самого
Себе самого
Такий розгублений не був я зроду Себе питаю знов і знов я
- Хто я - Хто
Хто Хто він
Хто я?
Я не знаю.
Не знаю.
А, хто?
Ану змивайся.
Змив.
Я знов став собою.
Ти можеш бути, ким захочеш.
Мені подобався хвостик.
Поґі. Де ти взявся?
Зі Скелі фреґлів.
Ну, так, але чого ти тут?
Ред сказала обрати між «Ґо» й «Бо»,
але я ні те ні те. Я десь посередині.
А ще я хотів сходити по прикраси.
То ти звемблив.
Я й сам вемблюю.
Мене навіть так і звати.
Але я не вемблюю. Я Поґі!
А поможеш мені сходити по прикраси до Великого Блискотіні?
Великого кого?
Блискотіні. Він чудовий, і в нього найкращі блискітки.
- Я тобі покажу. - Ну добре.
Та-да!
А де блискітки?
Я бачу звичайнісіньку сіру каменюку.
Сонечко, подивися ближче.
Ще ближче.
І ще ближче.
Вибачайте. Забув сказати.
Камінь же крутиться.
Привіт! Я Великий Блискотіні.
Або просто ВБ.
Вітаю! Ви голодні?
Ви в дорозі їли чи щось принести?
Не треба, ВБ. Але...
Але як на Великого Блискотіні,
тільки не ображайся, ти чудовий,
та в тобі малувато блиску.
Давайте поясню. Хтось виглядає так, як того очікуєш.
А хтось – ні.
А хтось і не хоче.
Але знаєте що?
Ви ті, хто ви кажете, а не ті, ким вас бачать.
І я – Великий Блискотіні!
А тепер запрошую в Кулю блискіток!
Ух ти. Очам не вірю.
І як я ніколи не...
Ого!
Так, тут казково.
Дуже чарівно.
Роззуйся, будь ласка.
- Ти розносиш бруд. - Роззуваюся.
Я ж не ношу взуття.
Ну от.
Яку ж обрати коробку?
Почну з тебе. Так.
Гей.
Якась вона не така.
Я не підглядаю, та спробуй другу – й кращу – коробку.
Ця теж якась не така.
Коробок усього дві,
тож доведеться потерпіти.
Не спіши. Добряче подумай.
А що тут думати?
Жодна коробка не підходить.
Останній раз, добре?
- Бо! - Ґо!
Ми змогли!
Ні!
Заходить Ґобо, я подаю свистком сигнал.
Ви кричите «Ґо», а ви – «Бо».
А дузери запускають конфетті.
Ось як бути повинно!
- Бо! - Ні, не так.
Завдання виконано.
ВБ, пробач, що не зразу це побачив.
- Ти блискучий! - Так і є.
Ура!
Ось у чому річ:
я блискучий незалежно від того, бачать це інші чи ні.
Глянь на Поґі й на його самовираження.
Я в захваті!
Круть.
Як мені подобається!
І так теж.
- Яка краса. - У Кулі блискіток
можна виражатися як завгодно.
Кожний прояв – це прекрасно.
Точно не хочеш приєднатися?
Блискіток вистачить на все.
Ні, я вже пробував змінити імідж,
але вийшло так по-дурному.
Але в тебе вигляд чудовий. І щасливий.
А якщо я спробую, я лишуся собою?
Це знаєш лише ти сам.
Ну добре.
Салют, Вемблі!
Ого.
Який клас!
Так.
- Гей. - Бачиш? Вибір за тобою!
Яке прекрасне відчуття!
- Так! - Я почуваюся собою!
Неймовірно.
Вемблі.
Зроби вибір, Вемблі.
Що?
Стань колишнім Вемблі.
А що б сказав Ґобо?
А якщо друзям таке не сподобається і вони
не схочуть зі мною дружити?
Я лишуся сам-один!
Я так не можу!
Ой-ой.
Заспокойся, Вемблі!
Ти здіймаєш Блисконадо!
Найпрекрасніше стихійне лихо!
Я так не можу!
Тьотю Едно, благаю, видали
відео мого співу. Але...
Я не приймаю замовлень.
Я говорила зі Спрокетом. Ні, я не забираю в тебе і це.
Я передзвоню!
Люблю тебе, і твоя надмірна доброта мене надихає!
Послухай, дружок.
Розумію, ти хочеш, щоб я заспівала,
але спів мене вже не цікавить.
Так, іноді я співаю під душем, але хто не співає?
І в машині співаю.
Ні. Сценічним освітленням ти мене не заманиш.
Я не співатиму. Сміх та й годі.
Що тут у нас?
Як це спинити?
Обіцяю, з тобою все буде добре.
Але щоб спинити Блисконадо, ти повинен перестати себе зрікатися...
- Що? - ...і стати собою.
Це не так просто.
Усі бачать мене одним, та інколи я почуваюся іншим.
Бути таким, як завжди, – це стабільність.
Я почуваюся самотнім.
Я Поґі!
Знаю, Поґі. Всі знають.
Ти постійно це кажеш.
А ти Вемблі.
Хоч який ти матимеш вигляд сьогодні чи завтра, ти завжди будеш Вемблі.
Ну...
Я так часто повторюю своє ім'я, бо так довго себе шукав.
Та найкраще – що навіть якщо я мінятимуся,
я все одно буду собою.
Бо я Поґі!
Так! Ти Поґі.
- А я... Вемблі. - Так.
І хоч який я зовні, хоч як я змінюся,
я завжди буду Вемблі.
Гей.
Що...
Тепер ти аж сиплеш блискітками.
Стежина вгору в'ється З самісінького серця
Вона зі мною все життя
Як прагне душа у височінь Ти серце відкрий, лети в далечінь
Не стирчи удома сам-один Станеш каменем неповоротким
Від мрій сміливих не тікай
Серцю волю дай, до зір злітай
І підхоплять тебе дужі крила Пісню заспівають милу
За друзів крила май І лети у виднокрай
У повітрі, що вдихаєш Твоє серце калатає
Вказує широку путь
Земля – мов мрія просто неба
Серцю до зірок летіти треба
Так!
Дай серцю волю, волю дай І на небі побувай
Хай серце у зеніт летить Смакуй оцю щасливу мить
Дай серцю волю, волю дай І на небі побувай
Хай серце у зеніт летить Смакуй оцю щасливу мить
Серцю волю дай, до зірок злітай
Дай серцю волю, волю дай І на небі побувай
Хай серце у зеніт летить Смакуй оцю щасливу мить
Дай серцю волю, волю дай І на небі побувай
Хай серце у зеніт летить Смакуй оцю щасливу мить
Серцю волю дай, до зірок злітай
Так!
- Хай летить - Волю дай
- І на небі побувай - Побувай
Хай серце у зеніт летить Смакуй оцю щасливу мить
О-о
Серцю волю дай
- До зірок злітай - До зірок
Хай серце у зеніт летить Смакуй оцю щасливу мить
Серцю волю дай
- Серцю волю дай - До зірок злітай
Серцю волю дай
- До зірок злітай - Злітай
Поґі. Знаєш, що доповнить твій образ?
- Що? - Оце.
Дякую, Поґі.
Не терпиться розказати Ґобо...
О ні. Ґобо! Треба повертатися, Поґі.
А прикраси?
І справді.
Блискотіні, а можна
нам позичити в тебе блискіток?
Вони аж зі стелі сиплються.
- Так. - Авжеж, можна!
Беріть скільки треба.
- Дякую тобі за все, ВБ. - Нема за що.
- Нам пора. - Па-па, ВБ.
Па-па.
Ох, ця молодь.
Я вельми пишаюся, що давно блищу, і таке побачив.
Продовжуйте сяяти, дітки!
Це безнадійно. Кричалки переплутали, конфетті скінчилося.
Що ще може піти не так?
На мене не дивіться.
З полуниці дуже легко пекти.
Хто ж знав, що вихід із зони комфорту
призводить до смачних наслідків.
І не кажи.
Усім привіт. Я Вемблі!
Ого, Вемблі!
Який ти шикарний.
А я Поґі!
Привіт, Поґі.
Поможете нам з кричалками?
Так. Щодо цього...
Поґі не «Ґо» й не «Бо».
А може, ні те ні те або те й те.
Чи щось посередині.
Кричалок значно більше, ніж блискіток на небі.
Стоп, це ж воно.
А хочеш сьогодні прокричати «Ура», Поґі?
Ура! Тобто так!
То так і зробимо!
Я йду.
Якщо тут готують свято повернення, то Ґобо вернувся.
- Усі по місцях. - Добре, добре.
Гей.
Що...
Ґо!
- Бо! - Ура!
Ого!
- Ух ти. - З поверненням!
Вітаємо на святі повернення.
Дякую.
Вемблі.
Який у тебе класний прикид.
І я не бачив тебе щасливішим.
Ти тепер будеш отакий?
Не знаю. Може, інколи.
Я люблю тебе ще дужче за все нове, що про тебе дізнаюся.
Ґобо.
Поки не сталося щось невідворотно погане, кому пирога?
З редиски й полуниці!
Мені.
Такий апетитний.
Синку, яку обираєш коробку?
Я не можу обрати.
Жодна не годиться.
Обидві не такі.
Посвячувальні коробки й традиція!
І кекси.
Мені в жодній не затишно.
У жодній.
Така забава!
Ого! Який ти став.
Ти не в коробці,
але танцюєш і такий щасливий.
Я не розумію, що він робить.
І не треба розуміти, просто підтримай його.
- Це можна. Якщо за це... - Ох, а ти все про своє!
- Так! Іди їж свої кекси. - Так! Добився свого.
- Ох, синочку. - Ма'.
Тьотю Едно, хай те відео лишається.
Привіт, Маршалле.
Це зі школи.
Ти бачив відео зі мною?
І тобі сподобалося? Авжеж.
Залюбки сходжу в караоке з тобою й викладачами.
Волю дай!
Серцю волю дай, до зірок злітай
Так!
І на небі побувай
Це ж мій дорослий синочок.
Ти танцюєш поза коробкою.
І на небі побувай
Хай серце у зеніт...
- Зі святом, синку. - Дякую, Та'!
Серцю волю дай
- Серцю волю дай - До зірок злітай
Так круто!
До зірок злітай
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова