Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
- Ми Ґобо. - Мокі.
- Вемблі. - Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Надіюся, ти готовий приймати компліменти
на Редисковому балу.
Бо всі казатимуть:
«Прикольна нова пов'язка, Вемблі».
А тобі казатимуть: «Класний прикид, Ґобо».
Так.
Бубере, маєш чудовий вигляд.
Редисковий бал буває раз на рік,
тому я розважуся на славу.
Приємно бачити тебе таким щасливим.
Хоч тобі приємно, бо мені від цього дуже незручно.
Та й гляньмо правді у вічі: печери можуть на нас упасти будь-якої миті.
Ну от. Відновив баланс.
А тепер піду нанесу на торт останні штрихи.
Він у формі редиски,
і це так очевидно, що буде несподіванкою.
Так. Бувай, Бубере.
Мене тішить його ентузіазм.
Так само тішить...
як оця накидка?
- Гей! - Так! Точнісінько так само!
- У ній так класно крутитися. - Круто.
- Люблю це. - Так.
У фортеці з подушок так чудово.
Ми наче на відпочинку. Чи на «від-подушинку»?
Я не готова до завтрашнього дня.
Зранку в лабораторію,
потім викладати в школу, а потім зміна в ресторані.
Я б тут сиділа вічність.
Чи правильно буде «фортичність»?
Як фортеця з подушок.
Ні, не те. Звучить по-дурному.
Треба все прибрати.
Пропонуєш натомість
накидати ще подушок і сидіти тут цілий день?
Треба зробити з подушкової фортеці палац.
Обережно внизу!
Тут так чарівно, Мокі.
Я вдихаю твою похвалу й видихаю взаємну похвалу.
- Суперпоява, Ред. - Дякую.
Я так хвилююся перед балом!
Мокі. Можна взяти в тебе редиску?
Я прорахувався.
Для топера потрібна ще одна редиска.
У кулінарії так називається прикрашання торта.
День, коли я не поділюся з другом, буде днем, коли хтось прикинувся мною.
І тоді починайте шукати справжню Мокі.
То можна чи ні?
- Так. - Дякую.
Тепер тобі...
- тобі бракує редиски. - Так.
Але я не можу піти в город ґорґів,
треба прикрашати печеру.
Я сходжу. Я ж твоя подруга.
Як люб'язно. Але ж ти можеш
- пропустити бал. - Ні.
Я й не проти. Якщо чесно, я жахливо танцюю.
- Сумніваюся. - Так.
- Ух ти. - Як цікаво.
Ого.
Піду назбираю кошик.
Тільки перевдягнуся з ошатного
у редиско-збиральне вбрання.
Готово.
- Надіюся, знайде. - Редиска.
Той раз у городі ґорґів було негусто.
Малий!
Що, Та'?
Я ж брильйон разів просив тебе полити полулуниці.
А я й поливаю
- полулуниці, Та'. Сам глянь. - Що?
Від води ніякого ефекту, нічого нового не росте.
Може, це через «Ґорґ-А-Макс»?
Що? Ні, синку. Ґорґи поколіннями використовували «Ґорґ-А-Макс».
Якщо я у своєму дивовижному житті чогось і навчився, то оцього:
знов і знов роби одне й те саме. Нічого не міняй. Роби з подвійною силою!
- З подвійною силою? - Так.
Синку, засиплемо в город удвоє більше «Ґорґ-А-Максу».
Добре. Мудро, Та'. Ти найрозумніший з усіх.
Твоя правда, синку.
А значить, ти теж розумний.
Як скажеш. До роботи. З подвійною силою.
- Так. - Так.
З подвійною силою.
- Полуницю добуто. - Відправити на обробку.
Якась вона сіра.
- І запах дивний. - Обробити.
- Готово. - Відправити на пакування.
Я скучила за будівництвом, сер.
Знаю, ми дузери, й наше головне завдання – працювати,
та невже ця робота не здається вам монотонною?
Шпонко, буду з тобою відвертий.
Але не відворотний, як той Френк, якого я іноді зображаю.
Кажучи «відвертий», я маю на увазі «чесний». Треба йти в ногу з часом.
Редиска зникає,
і служба доставки полуниць – усе, що нам лишилося.
А якщо придумаємо, як виростити нову редиску?
Я вже почала такий експеримент...
Експеримент? Ні, до роботи.
Я перевтілився у Френка.
Він хоч і дурнуватий, але дуже зосереджений на результаті.
А Френк кумедний.
Ого. Бубере, торт просто неймовірний.
Який апетитний.
- Привіт, я Баррі Лохина. - А я Шеррі Шкереберть.
І нам випала честь першими привітати вас на Редисковому балу.
Навряд чи ми перші, Баррі.
Хтось міг привітати їх по дорозі сюди.
Так добре, що ти тут, Шер.
А тепер я з великою радістю представляю...
А я з іще більшою радістю представляю
...Джемдоліна й трубадурів!
Салютики, мої прекрасні пухнасті друзі.
Салют одному, салюту шквал.
Погуляймо на славу.
Починаймо Редисковий бал!
Збирайтеся, фреґли, з усіх усюд Розкажу вам, фреґли, чому ми тут
Колись я розуму не мав
Забави оминав, щастя не знав
Потім погляди змінив І ось мої слова
Забава – всьому голова
- Тепер життя моє повне див - Тепер життя моє повне див
- Тепер живу я краще, ніж жив - Живу я краще, ніж жив
Хмари находять шаром густим?
Я фарбу беру І фарбую їх голубим
Забава – це забава Такі мої слова
Забава – це забава Забава – всьому голова
Співайте!
Холодна, гаряча Забава підходить на всяку вдачу
- Вона підходить усім. - Співайте.
Буває за гроші й безплатна бува Забава, друзі, – всьому голова
Приходьте, фреґли, будьте з нами
Забава і фреґли – Одне й те саме
- Це ж явно розуму немає - Це ж явно розуму немає
- Сказати, що забава інакша буває - Інакша буває
- Хай найсміліший заспіва - Хай найсміліший заспіва
Забава – всьому голова
Співайте!
Холодна, гаряча Забава підходить на всяку вдачу
Так. Співаймо.
Буває за гроші й безплатна бува
Забава, друзі, – всьому голова
Забава – всьому голова
А класно танцюєш.
Ух ти. Просто ух ти. Ух ти! Я зазвичай не кажу «Ух ти» тричі, але ж «Ух ти».
Ой, сказав учетверте. Ось який чудовий бал.
Так.
В душі я знаю, що могла станцювати краще,
але я не шкодую.
Бал буде й через рік.
Балубієм вильнути не встигнеш.
Поки є редиска, завжди буде й Редисковий бал.
Так.
Нема! Редиски ніде нема!
- Що? - Що...
Я подивилася зверху й знизу, подивилася тут, і повірте на слово, там.
У городі ґорґів нема ні редисочки.
- І поблизу теж! Її нема! - Як...
Ні!
- Що ж робити? - Ні.
Це таке за мою забаву? Оце так мене карають?
Це вже занадто. Такого не може бути.
- Ні, Бубере. Це не... - Вибач, Вемблі.
Спрокет, у нас значний подушковий прогрес.
Глянь...
Я подушковий президент.
Не питай, що фортеця може зробити для тебе,
питай, що ти можеш зробити для неї.
Після важкого дня президенства
мені не завадить освіжитися в басейні з подушок! Давай до мене!
А подивімося, замість спати, фільм?
У нашому подушковому кінотеатрі.
Оце життя, Спрокі. Хто сказав, що цей день має кінчатися?
Мабуть, хтось сховав редиску тут.
Палець.
Бубере, ти тільки не переймайся.
Ми все з'ясуємо.
- Що... - Що це?
Що це?
Це тунель, який ми з Вемблі недавно знайшли.
Стрибаєш – і вжух! Ти вже геть в іншому місці.
Може, мене віднесе туди, де є редиска?
- Що... - Ні! Не треба, Бубере!
- Ґобо. - Ні, Ред!
Ні, Мокі.
І я!
- Що це було? - Ми знов у печері?
Не знаю, але редиски там не було. Це вже точно.
- Привіт, я Баррі Лохина. - А я Шеррі Шкереберть.
І нам випала честь першими привітати вас на Редисковому балу.
- Що діється? - Так.
Думаю, тунель переніс нас на початок балу.
Так добре, що ти тут, Шер.
Ми стрибнули в тунель і вернулися в часі назад?
А знаєте, я почуваюся молодшим.
Думаєте, з кожним стрибком у тунель
ми можемо проживати вечір заново?
З'ясуймо це.
Подіяло.
- Привіт, я Баррі Лохина. - А я Шеррі Шкереберть.
І їм випала честь першими привітати нас на Редисковому балу!
- Що... - Потім скажеш іще раз.
- Що нам робити, Бубере? - Так.
Що хочемо. Хіба ви не бачите? Цей вечір не кінчається.
А найголовніше – не настане завтра, де не буде редиски.
Тож розважаймося тут і зараз!
Ґобо! Давай зі мною.
Якби ж я взяв гітару.
Тунель! Яка краса!
Ґобо. Давай зі мною!
- Шквармо. - Так.
Нема!
Редиски ніде нема.
- Я подивилася зверху й знизу, по... - Так, Крижана Джо.
Давай не сьогодні.
Тунель!
- Скуштуй редисковий торт. - Дякую.
Шматочок торта?
О ні.
Секундочку. Тунель!
Це тобі.
Смачного.
- Нема! Редиски ніде... - Тунель.
Як круто!
Хочеш фокус? Загадай будь-яку цифру. Що це за цифра?
Це 26 гагільйонів.
Тунель!
Загадай будь-яку цифру. Це двадцять шість гагільйонів?
Тунель!
Загадай будь-яку цифру. Це двадцять шість гагільйонів?
Неминучість, рок? Всесвіт?
Тунель!
Бездоганно.
Перші ніж щось сказати, потанцюй.
Буває за гроші й безплатно бува
Забава, друзі, – всьому голова
Забава – всьому голова
А давайте ще раз.
Тунель!
Ні. Більше ніякого тунелю.
Ми втомилися, Бубере.
Лягаймо спати, і хай уже настане завтра.
І можна буде з'ясувати, де ділася редиска.
Ще разочок?
Ні.
- Пів разочка? - Ні!
Але я не хочу, щоб було завтра.
У сьогодні нема редискової кризи.
Хіба ви не бачите, що це єдиний хороший варіант?
Бубере, розумію, ти боїшся. Ми всі боїмося.
- А знаєте, що поможе? - О ні. Знов.
Нова листівка від дядька Метта.
Тільки пообіцяйте не повертатися в цю мить, добре?
«Любий небоже Ґобо.
Недавно мені довелося приборкувати дикого звіра».
Інші дослідники намагалися приборкати звіра,
та жоден не зробив це з моєю грацією й гідністю.
Рятуйте!
Я теж маю великі пальці. Просто вони зараз зайняті.
Я так вправно приборкав звіра,
що дурні істоти попросили мене лишитися в них.
Однак я знав, що треба йти.
Ні!
Рятуйте, плямисті!
Бо часом найсміливіший крок – це достойно йти далі.
І коли йдеш, отримуєш цінну винагороду.
«Як оцю Петлю вічності,
яку я висилаю тобі як нагадування завжди рухатися вперед».
«З любов'ю, твій мандрівний дядько... О ні, на мене суне звір!
Ні, плямисті! А, ні, це просто тінь. Порядок.
- Завжди рухайся вперед. Дядько Метт». - Угу.
Твоя правда, Ґобо.
Я розумію, про що ти. Пора вже рухатися вперед.
От і добре. А тепер, може, загатимо тунель
і підемо спатки?
- Так. - Добра думка.
Можна загатити цим каменем. Хапайте.
- Ідеально. - Піднімімо його разом...
Я теж хапаю.
...два,
один.
- Народ. А де Бубер? - Що?
Що?
- По-моєму, він там! - Треба його витягти!
- О ні! - Штовхайте.
Ми тут, друже.
Ми повернулися!
Вибачайте, я не був готовий до завтра.
Друзі. А де всі?
І де тунель?
- Камінь застряг. - Камінь застряг.
- Я ж так і сказала. - Я теж.
Якщо застряг, як Бубер звідти вибереться?
- Не знаю! - Не знаю!
Добре-добре, я все за всіма повторюю. Я чую.
- Привіт, я Баррі Лохина! - А я Шеррі Шкереберть!
А я сам-один в іншому часовому проміжку.
Що?
Так просто не поясниш.
Я єдиний стрибнув у тунель, а вони його загатили.
І тепер я тут, а вони там. Я застряг у сьогодні. Може, й навіки.
Що?
Я думав, що в житті Радість буде щодня
Прокинувся – і свято почалося
Редиска вічно є Чом би не гуляти?
І щодня так проживати
Тепер день неначе Крутиться на крузі
І я застряг тут навіки Без друзів
Якби ж я слухав Їхніх настанов
То не проживав би цей день Знов, і знов, і знов
Я потрапив у петлю часову
Нема!
І не знаю, чи її прорву
Усе це вже бачив я, обертом іде голова.
Ну от знов!
Я думав, що в житті Радість буде щодня
Прокинувся – і свято почалося
- Що? - Редиска вічно є
Чом би не гуляти? І щодня так проживати
Тепер день неначе Крутиться на крузі
І я застряг тут навіки
- Без друзів - Що?
Якби ж я слухав Їхніх настанов
То не проживав би цей день Знов, і знов, і знов
Я потрапив у петлю часову
Нема!
Не знаю, чи колись звідси виберуся.
Усе це вже бачив я, обертом іде голова.
О ні. Тільки не знов.
Я думав, що в житті Радість буде щодня
Прокинувся – і свято почалося
- Що? - Редиска вічно є
Чом би не гуляти? І щодня так проживати
Тепер день неначе Крутиться на крузі
І я застряг тут навіки Без друзів
Якби ж я слухав Їхніх настанов
То не проживав би цей день Знов, і знов, і знов
То не проживав би цей день Знов і знов, знов і знов
Ну ж бо, редисочки.
- Ростіть, ростіть. - Редиски?
Шпонко.
Ти сказала, що вирощуєш редиску? Нову?
Намагаюся. Методом гідропоніки. Показати?
- Та ні. Мені не цікаво. - Як хочеш.
Жартую. Мені дуже цікаво.
Дузери вживають сарказм?
Ні, не вживають.
- Ага. - Що ж.
У ґрунті в городі ґорґів редиска більше не росте.
А отак овочі й фрукти можна вирощувати у воді без ґрунту.
Ростіть, редисочки.
Ви сильніші, ніж були вчора,
і хтозна, що надія принесе нам завтра?
Завтра?
Завтра, яке не настане, якщо я зі страху проживатиму цей день.
Дякую, Шпонко.
За що?
О ні.
Де ж тунель?
І як мені тепер повернутися до друзів?
Ох і важкий.
Добре ти придумав – використати Петлю вічності,
- але її не достатньо. - Знаю.
Потрібна поміч суперсильного фреґла.
- З міцною статурою, як у старі часи. - Так.
Нема! Редиски ніде нема!
Я подивилася зверху й знизу...
З усією шаною, але Буберу потрібна допомога, й негайно. Поможіть.
Звідти. Ви штовхайте, а ми будемо тягти.
Хочу звідси вибратися.
Я готовий зустріти з друзями завтрашній день.
Ґобо!
Бубере!
Ти тут?
Ми прямуємо в завтра!
Тобто в наше сьогодні!
Насправді це один і той самий день, просто трохи пізніше!
Хапайся!
Тягніть, Крижана Джо!
Ви мене врятували. Пробачте, що я стрибнув назад.
Я так боявся побачити Скелю фреґлів без редиски,
що не хотів бачити завтра.
Але там живе надія,
тому я хочу в завтра.
І я готовий до випробувань майбутнього...
- Так. - ...поки поруч зі мною друзі.
Так.
Ого, Бубере.
А ти в тунелі виріс.
Проживаючи один і той самий день, я мав повно часу для самоаналізу.
А ще це так виснажує.
- Може, підемо спати? - Так!
Я вже думала, ти не спитаєш!
- Піжамна вечірка? - Так!
Не дочекаюся!
Хтось розкаже Крижаній Джо, що тут діється?
Агов.
Уже настало завтра?
Який сьогодні гарний день.
Стоп. Мені ж сьогодні в лабораторію.
Люблю це. А потім піду викладати в школі.
І це люблю. А потім мені на роботу в ресторан.
Може, з’їм у перерві млинців.
Сьогодні буде чудовий день. Дякую, Спрокі.
Я так переживала про завтра, але коли воно вже настало,
у ньому найцікавіше.
Ти зварив мені кави.
Не знаю, що це, але точно не кава.
- Привіт, я Баррі Лохина. - А я Шеррі Шкереберть.
О ні. Тільки не знов.
І нам випала честь першими привітати вас на редисково-бальному...
прибиранні!
Баррі, ти зробив таку паузу перед словами «прибиранні».
Я ж ведучий, Шеррі. Словами я плету цілу розповідь.
Це не кава.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова