Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
- Ми Ґобо. - Мокі.
- Вемблі. - Бубер.
Ред.
Юху-у!
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Привіт, Спрокет.
Яка я рада тебе бачити.
Ти дуже смішний.
Ой. Забула сказати.
Місіс Шиммельфінні сьогодні в колегії присяжних, що ми підтримуємо.
Громадянський обов’язок.
Питає, чи не могли б ми взяти Флуфінеллу, і я погодилася.
Знаю, з Флуфінеллою непросто.
Але можеш пересидіти на горищі.
Не бачитимеш її – не злякаєшся.
Боятися – нормально. Просто скажи, і я поможу.
Серйозно? Кістки-гантелі?
Ну добре, безстрашний ти наш. Тільки не стримуй почуття.
Горище відчинене, і якщо схочеш вигавкатися, я вислухаю.
Місіс Шиммельфінні. Ми подбаємо...
А вона вже пішла. Ух. Небагатослівна жінка.
Заходь, Флуфінелло.
Будь як удома.
Мишей у нас, по-моєму, нема, та якщо знайдеш, усі твої.
І ти ж пам'ятаєш Спро...
Спрокет.
Увага. У нас украй важливі збори.
Я аж надів украй важливу жилетку.
Вона така як основна, але пильне око помітить різницю.
- Я помітила. - Зразу.
Друзі, в нас геть скінчилася редиска.
Якщо нічого не зробимо,
наш уклад життя у Скелі може навіки змінитися.
Навіки?
- Так. - Ні.
Пробачте, що таке кажу, але це супер-пупер серйозно.
- Ґобо! - Розумію.
Але рішення є.
Бубер представить особливу гостю, яка поділиться цікавими ідеями.
Секундочку. Гостю треба підняти.
Шпонка.
Як життя, дівчинко?
Га?
- А що? Ми подруги. - Хіба?
Мали б бути. Правда?
- Та мабуть. - Як незручно.
Ну, нехай. Я працювала над гідропонним методом вирощування,
який не вимагає наявності ґрунту.
Тепер, коли город ґорґів пересох,
ним знов можна вирощувати редиску.
- Неймовірно! - Ти ж моя дівчинка!
Ти ба. Фреґли й дузери працюють разом.
А в мої часи ми їх їли.
Що?
Скасовую заяву.
Словом, перший урожай редиски
буде через 45-50 шоломендарних місяців.
- Приблизно. - Що?
Місяців? Так довго.
Я сказав, що вона над чимось працює.
Я ж не знав про такі строки.
А є план,
щоб редиска була вже зараз?
Є думки, Ґобо? Ми чекаємо.
Так. Ти ж ніби наш лідер.
Усе буде добре.
Я придумаю, як вернути редиску.
Я ж небіж фреґла-першовідкривача редиски.
Ой леле. Зараз буде розповідь.
Колись дуже давно дядько Метт тріумфально
відкрив у городі ґорґів редиску і приніс її сюди, у Велику залу.
І він посурмив, сповістивши про початок нової ери.
Аж мороз по спині.
Ручаюся, в новій дядьковій листівці є цінні вказівки.
Якщо він не прислав нам редиску, сильно в цьому сумніваюся.
«Любий небоже Ґобо...»
Днями я знайшов гірську місцевість, затоплену сильною повінню.
Я помітив, що дурні істоти були вкрай нажахані.
Зате я й вусом не повів.
Що ти таке?
Побачивши дурних, що потрапили на скелі в пастку,
я зрозумів, що треба діяти.
Пропустіть, будь ласка. Фреґл поспішає на поміч.
Інші б у такій ситуації злякались, а я був безстрашний.
Тут вище, ніж я думав.
Небоже, сильний лідер повинен стримувати будь-які сумніви.
І я сміливо повів уперед.
Ні, ні!
Матусю!
І мені сподобалося.
Налякані дурні істоти з радістю проїхали за мною в безпечне місце.
Мені навіть дали накидку героя, тільки ще краще:
- супергероя. - Як холодно.
Ух ти. Я придумав нове слово.
Словом, ось вам нагадування, що всім потрібен лідер.
«Тож стримуйте справжні почуття, не виказуйте слабкості й будьте мужні».
Як гарно сказано. Цим я, як лідер, і керуватимуся.
Так!
З рушником на спині?
Ґобо. Якщо ти супергерой,
можна я буду помічником героя? Завжди при балубії.
На відстані копняка, як прихвостень.
- Так! - Класно ти придумав.
Пора розробити план дій.
Перше: сходимо до Купи Сміття.
Вона ж усе знає.
І поможе нам.
Більше ніяких зборів.
- Тільки дії. - Тільки дії.
Дії.
Па-па!
Щось з нашим городом не те.
- Так. - І навряд чи
це через «Ґорґ-А-Макс».
Бо він чудовий, як і ми самі.
Але щось таки не те.
Може, нам поможуть фреґли?
Ґобо раз сказав, що як мені знадобиться друг,
треба поплескати цими долонями, і він прийде.
Згодна з Малим. Нам не завадить невеличка допомога.
Ура!
Ні!
Ми не будемо
втягувати в це фреґлів. Наші предки цього б не схвалили.
Перестань, Малий. Я не хочу бути грубим.
Просто думаю, що город ґорґів – це діло ґорґів.
Ми самі його відновимо.
Ми з тобою. Король і син.
Інших долонь-плескалок тобі не потрібно.
Плескай ними, мій великий.
- Слушно, Та'. - Прямо в ніс.
Кому потрібні долоні-плескали чи ті фреґли?
- Оце мій син. - Це я.
Ох, Ґобо.
Ти так їх цінував, але віддав Малому.
- Ти як? - Ну...
Порядок. Ходімо, прихвосню. У нас справи.
Будьмо мужні.
Днями, коли голова застрягла в старому черевику,
я так злякався.
Філо, який щедрий вияв почуттів.
Маєш що додати, Ґандж?
Паличка почуттів твоя.
Ну.
Коли Філо застряг, я засумував.
- Он як? - Я не хочу тебе втратити.
Мої ж ви хлопчики. Я вами пишаюся. Не стримуйте почуттів.
Ласкаво просимо.
Ви встигли якраз на наше коло почуттів.
- Це оздоровлює. - Такий катарсис.
Нам не до почуттів, мадам Купо.
У Скелі фреґлів редискова криза, і нам потрібна поміч.
Він сказав: «Нам не до почуттів»?
- Саме так. - Слово в слово.
Усі в Скелі на мене розраховують. Мені потрібні не почуття, а дії.
Ви не знаєте, як зробити так, щоб знов була редиска?
Я знаю, що треба зробити.
- Знаєте? - Вернутися туди, де все почалося.
Зазирніть углиб
і витягніть те, що там знайдете, на світло.
Га?
Купа Сміття сказала своє слово.
- Бе-е. - Бе-е.
Зазирнути вглиб?
У який ще глиб?
- Дійшло. - До нього дійшло.
А це не заразно?
Сурма фреґлів. Тут дядько вперше оголосив про відкриття редиски.
Тут усе й почалося.
Я все одно хочу перевірити всі факти.
Треба просто копнути глибше.
Бо там сховано щось таке,
що ми можемо витягти на світло й розв'язати редискову кризу.
А отвори нормативного розміру?
Бо як ні, доведеться обклеїти цю ділянку стрічкою.
Фреґлики, схоже, треба буде
- покопати! - Поспівати! Покопати!
Покопати. Ми на одній хвилі.
Що це на тобі, Спрокет?
Ну ти даєш.
Дружок, якщо ти наляканий, визнай це.
Горище ж он де.
Я піду винесу утиль,
тож кілька хвилин побудеш з Флуфінеллою один.
Ти це витримаєш?
Ну добре, герой ти наш. Я миттю.
Га?
Спрокет.
Бачиш, у цьому й біда.
Відправляю тебе на горище.
У тебе тайм-аут.
Ти жива, Флуфінелло?
Можете повірити, що наше життя
залежить від того, що ми накопаємо?
Прислухаюся до голосу серця.
Я трохи пригнічена.
Мокі, нам зараз не до цього.
Будьмо мужні. Треба копати, а не почувати.
Але почувати – це те, що фреґли вміють найкраще.
Без почуттів фреґли будуть уже не фреґли.
- Так. - Ні. Купа ясно сказала:
ми зможемо подужати геть усе,
якщо сховаємо почуття глибше й будемо мужні.
Усе. Давайте вже
- копати! - Танцювати! Копати!
І знов ми на одній хвилі.
Геть почуття, ти фреґлом будь
Іди вперед, бо в цьому суть
Почуття – це щось Однак не плач
Рукава засукай Роби, як я, і сам побач
Тоді зумієш ти Без почуттів іти
Зовсім без почуттів?
Мені лиш довіряй А чуйку відкидай
Ну, я довіряю Ґобо.
Берися за лопату Роботи в нас багато
Варто спробувати.
- Копаймо, щоб знайти - Так.
Гей!
Редиску наших мрій Наїлись щоб і я, і ти
Усі, як я, робіть Робота хай кипить
Лопатою роби, не почуттями Бо ними не викопаєш ями
Складна у нас задача Приборкати ледачу вдачу
А це означає...
Стоп. А що це означає?
Може, я й собі не кажу про ці речі
Про той тягар Що впав мені на плечі
Може, я почуттям не даю волю
Заплутався в думках І серце наче поле бою
Та ні, я в нормі.
Геть почуття і фреґлом будь
Іди вперед, бо в цьому суть
Дай волю почуттям – І ти здасися
Здаватися не смій Бо треба нам знайти
- Так! - Ура!
Редиску наших мрій Наїлись щоб і я, і ти
Усі, як я, робіть Робота хай кипить
Лопатою роби, бо почуттями Не викопаєш ями
Великої ями
Складна у нас задача Приборкати ледачу вдачу
А це означає...
Геть почуття, ти фреґлом будь
Глибоко ми копнули.
Але є одна проблемка: ми копали не там,
- і доведеться починати заново. - Що?
Жартую.
Не до почуттів,
але жарти про роботу – святе.
Копаймо далі.
Придумав, Малий!
Треба освіжити город
так само як я оновлюю шерсть на спині: граблями.
Який ти розумний, Та'.
Хіба?
Та', згадай,
як ти розсипав по кухні цибульне борошно,
коли я пекла тобі на іменини сміттєвий торт.
Я танцював.
З ким не буває? І куди ти хилиш?
Ти гріб борошно граблями і здійняв величезну борошняну хмару.
Замок кілька днів був у пилу.
А якщо ти поскородиш город, буде вдесятеро гірше.
Не треба.
Ми не будемо...
- Слава богам. - ...тебе слухати.
План чудовий, і я зможу.
Бо я перевіряв: поки що я тут король.
Що вона робить, Та'?
Не знаю.
Піду пройдуся.
Пройдешся? Що це значить?
Що таке «пройтися»?
Ма' в порядку, Та'? Куди вона пішла?
Синку, нам ніколи переживати.
Треба скородити ґрунт.
Як скажеш.
Ми копали хтозна-скільки годин
і нічого не знайшли.
СуперҐобо.
Не те щоб я сумнівався в нашій місії,
бо прихвосні так не роблять.
Але всі інші сумніваються...
І я теж. Усе зіпсував.
Я не вірю в марнування часу.
Кожна мить – це дар.
Кажучи це,
я маю на увазі, що ми марнуємо час!
Ні. Сховайте почуття найдалі, не забуваймо про місію.
Зазирніть углиб
і витягніть те, що там знайдете, на світло.
По-моєму, я бачу щось там унизу.
Схоже на стародавню табличку.
Певно, тут написано, як зберегти редиску.
А це точно табличка? Більше схоже на грудку бруду.
Як той, хто тямить у бруді, я погоджуюся.
Люблю грязюку.
Особливо грязьові ванни, але так, це схоже на бруд.
Ні, ні. Ця табличка доводить,
що бути фреґлом – вдала думка.
Протру табличку, щоб побачити, що там написано.
Ось тобі. Ану геть від короля.
- Очі! - Ма' мала рацію.
Ми здійняли піщану бурю.
- Ти нам потрібна, Ма'! - Не потрібна, синку.
Усе під контролем. Хіба не бачиш?
Ні, я нічого не бачу.
Так і має бути.
Матусю!
Що це?
Це має означати...
Що це просто грудка.
Найбільша прикрість за довгий час.
З городу ґорґів насувається гігантська піщана буря.
Пісок уже у Великій залі. Ми в пастці.
- Я Поґі! - А, ні.
Оце найбільша прикрість.
Думай, Ґобо. Що зробив би дядько Метт?
Він би був фреґлом. Переходимо до запасного плану.
Так! Запасний план. Ще кращий, ніж незапасний.
То який у нас план?
Не квап його!
Ну...
Па-па, місіс Шиммельфінні.
Флуфінелла була така... кішка.
Так, дружок. Є розмова.
Флуфінелла пробудила в тобі почуття страху,
а бути хоробрим не означає його сховати.
Куди хоробріше – бути чесним зі мною і з собою.
Можеш показати страх, її тут уже нема.
Ти точно зараз нічого не відчув?
Бо я відчула.
Відчуваю, от-от назріє план.
Перед мозковим штурмом завжди буває тиша.
Класно звучить.
Не спіши. У такому поспіх зайвий.
Інша думка: ми застрягли глибоко під землею.
Тож краще поквапся.
Який план, Ґобо? Що нам робити далі?
Так.
- Перше-ліпше. - Ти завжди маєш відповідь.
- Ти щось придумаєш. - Думай.
Ти можеш.
Я й гадки не маю, що робити!
Я хотів бути мужнім і сильним лідером, але я наляканий.
І мені прикро, що редиски нема.
Ми нічого не накопали, а нагорі піщана буря,
ми застрягли тут, і виходу нема.
Усе...
Отак.
Не тримай у собі. Боятися Флуфінелли – нормально.
Я просто хотів бути сильним, як мій дядько.
Але у Скелі все міняється,
і ми не знаємо, як вернути редиску,
а Малий викинув долоні-плескалки,
і хтозна, чи будемо ми знов дружити.
Я ніколи не плачу, але стільки всього накопичилося.
Ґобо плаче, тепер і мені ще дужче хочеться плакати.
Чому я завжди змагаюся?
А я знов хочу готувати з редиски.
Я зробив бургери з моху, й вони геть неїстівні.
Така гидота!
А я завжди плачу, тому для мене це не нове.
Але перший груповий плач...
це для мене геть нові емоції.
Я плачу через редиску чи через піщану бурю?
Чи тому, що плачуть мої друзі?
Чи через усе це разом?
Ми можемо придумати нову систему, але дузерські палички були ідеальні.
Я за ними скучаю.
Що тут...
А я й не знав, що в мені стільки накопичилося.
І я не знала.
А я щось таке передчував.
Ґобо, дякую, що дав нам відчути таке полегшення через катарсис.
Так.
Може, Марджорі це й мала на увазі, кажучи зазирнути вглиб?
Наші почуття. Бо все починається саме з них.
Глянь же на світ Як тобі бути?
В нім болю зазнаєш І лютої скрути
Моє серце живе Надвоє порве
Надовго прощай
Зі мною ридай
Я в мріях шукав До нового дорогу
І щоб кожна істота...
Ми всі сестри й брати Ми йдемо до мети
Ми всі як один
Куємо перемогу
Ми всі сестри й брати Ми йдемо до мети
Як одному болить Всі це чуємо вмить
Якщо треба життя віддати Чого міркувати?
Нам треба, брате Світ новий будувати
Ми всі сестри й брати Ми йдемо до мети
Як одному болить Всі це чуємо вмить
Якщо треба життя віддати Чого міркувати?
Нам треба, брате Світ новий будувати
Ми всі сестри й брати Ми йдемо до мети
Як одному болить Всі це чуємо вмить
Якщо треба життя віддати Чого міркувати?
Нам треба, брате Світ новий будувати
Ми всі сестри й брати Ми йдемо до мети
Ми всі як один
Куємо перемогу
Навіть якщо ми не дізналися про редиску нічого нового,
зізнаюся, мені так полегшало.
Так.
Думаю, якщо прислухатися до почуттів,
завжди можна знайти рішення.
Гей. А що це там?
Гляньте.
- Бачу. - Підійдімо.
- Гляньте. - Що це?
Ого. Супер.
Так.
Що це...
Я ж попереджала старого дурня не здіймати куряву.
Він ставиться до мене, як до порожнього місця.
Так, він король, але що таке король без...
- Королеви? - Га?
Нічого.
Королева королеву завжди впізнає.
Неймовірно.
- Де ми? - Ого.
Не знаю, але що як це вирішить редискову кризу?
Гляньте на статуї.
Які дивовижні.
Але хто їх зробив?
І чи вони ще живі?
Ого.
ДАЛІ БУДЕ...
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова