Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
- Ми Ґобо. - Мокі.
- Вемблі. - Бубер.
Ред.
- Малий! - Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Вітру так і нема.
Як же ми запустимо турбіну і врятуємо город?
Думай. Думай.
Ось воно.
Піду всім розповім.
Двічі відміряй. Один раз відріж.
А ти гострий кутик.
Так.
Поґі.
Посурми в сурму фреґлів.
Добре. Зрозумів, Ред.
О ні! Вона зламалася, Ред!
Посурми з другого боку.
Як скажеш, Ред.
Доброго ранку, Скеля фреґлів!
Який чудовий початок дня.
Не треба, Ред.
Ми виснажені. Цілу ніч не спали, все турбіну запускали.
Хвоста не чую.
- Його нема. - Що?
Ти ж на ньому спав, Вемблі.
Він на місці.
Подумав, що загубив тебе.
Я вас розбудила, бо до мене дійшло:
навіть після найтемнішої ночі настає світанок.
Думаю, єдине, що нам треба для запуску турбіни – це...
Готові почути?
- Так. - Так.
Надія!
Що? Надія?
- Ти для цього нас розбудила? - Так.
- Я знов спатки. - І я.
- Ну чого ви? Відчуймо енергію надії.
Пострибаймо й поділімося думками.
Для запуску турбіни треба лиш добути вітер,
і тоді запрацює Шпончина система компостування.
У кого які думки, де знайти вітер?
- Я придумав. Поривчики. - Так.
Може, у Свистячій печері ще лишилися.
Можна зібрати їх дузерським поривосмоком.
І через трубу спрямувати їх у город.
А труби з'єднати переробленим будматеріалом.
Так. Тільки спершу подрімаємо.
Чи зараз. Краще зараз.
Так! Гайда збирати й спрямовувати вітер.
Рятувати город і вирощувати редиску.
- Так. - Так.
Іще п'ять хвилиночок. П'ять хвилиночок.
Спрокет, я хочу придумати модель нової морської турбіни
для дипломної роботи, але не вдається.
Потрібна свіжа ідея.
Дякую, але це ми вже спробували. Не склалося.
Бо ти з’їдав макет.
Треба щось таке, що плаватиме й генеруватиме тонну енергії.
Але якщо зробити турбіну завеликою чи зависокою...
Вона не тримається.
Ну все. Піду провітрюся, покопирсаюся в саду.
Гляньмо, як там Спрокет.
Рослина.
Рослина Спрокет. А ти пес Спрокет.
Ось що буває, коли даєш однакові імена.
Піду перевдягнуся.
Стан поривосмока: встановлено.
Мій стан: хвилююся.
Ви всі молодці.
Коли скажу «Ю», скажіть «Ху-у».
- Ю. - Ху-у!
- Так. - Так.
Крижана Джо скаже, як є.
- Фреґло Ред, ти капітан надії. - Так.
Ти в порядку, зітхальнику?
Так. Просто...
Відколи Малий викинув долоні-плескалки, я з ним ще не говорив.
І тепер я дуже засмучений і трохи сердитий,
словом, я не в гуморі. Розумієш?
То піди поговори з ним.
Але мені страшно.
Турбіна стоїть на городі у ґорґів,
а якщо Малий зі мною не заговорить, усе піде прахом.
Гей ти, жилет і смужки.
Де твої обнадійливі «а що як»?
А що як дядькові Меттові є що про це сказати?
Прочитаймо його листівку.
Ти мене чув. Надіюся, його нова листівка тебе надихне.
А давай її прочитаю я.
«Любий небоже Ґобо».
А дивно звучить.
Так.
«Сьогодні я опинився у вкрай цікавій ситуації».
Хто вимкнув світло?
Я був на вершині велетенського будмайданчика дурних істот.
А будівельна бригада дурних знайшла дуже дурне застосування драбині.
Дурні! По ній вилазять і злазять.
Вам би сюди дузерів. Ті знають, що до чого.
Небоже, мені стало сумно. Згадавши про дузерів і всіх вас,
я збагнув, як давно не був у Скелі фреґлів.
Та навіть у такі гнітючі моменти я все одно відкриваю щось нове.
Там я побачив їх:
невідому й ще нікому незнану трупу танцеспівок.
Ого! Дурні істотки, ви чудесні!
Привіт.
Певно, відчувши, що мене треба збадьорити,
танцеспівки влаштували для мене феєричне видовище.
Є історій ціле море І у кожного своя
А мені лиш та найкраща У якій герой – це я
І якщо ти хочеш знати Що робити і як бути
Можу розказати Тобі треба лиш почути
І якщо пора настала, щоб рости
Бери все, що маєш Треба йти
Якщо пора настала, щоб рости Бери, що маєш, – треба йти
- Два, один, – і йди. Йди, йди. Гей! - О, так!
Я сказала раз І не повторю ці слова
Йди, йди, йди
Серце моє повне вогню І повна порад голова
Йди, йди
Багато хто у світі – підробки Й ідіоти
Хочуть, щоб ти жила, як вони Теж грала чужі ноти
Бери, що маєш...
Запросили співати й мене.
Я? Ой, та я ніколи не... Уже йду!
Йди, йди, йди. Гей!
У пориві танцю я забув про всі свої турботи.
Танцеспівки подарували мені цінне:
надію.
І я подумав,
що мій новий зразок для поліпшення Скелі фреґлів
має бути символом надії.
- Іди! - Хочеш далі йти
- Уважно слухай, що кажу - Уважно слухай, що кажу
Не вір брехні Яку чути скрізь
Не дружи з дурними Їх уникай
А на золоті правила зважай
Бери, що маєш...
Від надії аж голова обертом пішла.
Який зразок я відіслав у Скелю фреґлів?
- Йди, йди! - Він прибуде не скоро,
але повірте, вам сподобається.
«З любов'ю, мандрівний дядько Метт».
- Ти ба. Який глибокий зміст. - Ого.
У листівці теж ідеться про надію, Ред.
А що як я помирюся з Малим
і він поможе нам знайти для турбіни вітер?
- Так. Іди поговори з ним. - Піду поговорю.
- Іди вже. Так. - Уже йду.
Труба для вітру, про яку просили фреґли, готова.
Як тобі, моя королево всесвіту?
Бездоганно, моя часникова душе.
- Дякую, що спитав. - Сюсі-пусінько моя.
- Ой, леле. - Так.
- Я з ним поговорю. - Сюсі-пусі,
- цілуночки, обійми. - Малий.
- Поговоримо? - Не хочу цього бачити.
По-моєму, він не почув.
Діймо!
Не зважай.
Усім увага.
Запустімо турбіну. Пускайте поривчики.
Ми чудово тебе чуємо у Свистячій печері.
Шпонко, треба пускати поривчики.
Натискай на кнопку, а я скажу щось прикольне.
Зрозуміла, сер. Натискаю через три, дві, одну.
На волю, дітки!
Даруйте. Давайте ще раз.
Поривосмок у ділі.
А ось і поривчики.
Зібрав поривчики.
Поривчики проходять по трубі.
От-от будуть у городі.
А ось і поривчики.
Зараз ви побачите запуск турбіни
і системи компостування, яка врятує город.
О, поривчики...
надто слабкі...
- ...щоб запустити турбіну. - О ні.
І тепер вони розсіялися.
Гру закінчено.
- Що ж, це була... - Повна катастрофа? Так.
- То зберімо ще поривчиків. - Поривчиків більше нема.
Ми всі зібрали. Це безнадійно.
Так, дуга надії згинається в лікті пітьми.
Ох і вмієш ти підбадьорити.
Ох, Ред. Не хочеш зробити паузу, щоб подихати
- і прожити емо... - Ні.
- Ти ж капітан надії. - Так.
А тепер я капітан безнадії,
- безнадії, безнадії, безнадії... - Але, Ред...
Салют. Що тут у вас?
Гарна панама.
Це з улюбленого магазину – моєї шафи?
Я не серджуся. Тобі личить.
Яка ти стала, Спроке́тт.
Я подумала, що так буде простіше.
Та й для мене всі рослини – французи.
А ти підросла.
Це після бесіди з розмарином?
А знав, що це правда?
Рослини мають під ґрунтом систему комунікації.
Діляться інформацією про посуху, шкідників, хвороби. Це вражає.
Навколо все так невизначено, але одне я знаю напевне:
білизна сама себе не випере.
- Тримай. - Дякую...
Ред.
- Чого ти тут? - Я в розпачі.
- Що... - А твоя печера якраз для розпачу.
Що жалюгідне будемо робити?
Готувати? Відчищати?
Я збирався прати.
Супер. Те, що треба.
Сходжу по мильні камені.
Фреґла Ред хоче прати?
Ред, коли я перу, то не почуваюся жалюгідним. Я... Що...
А в кепці приємно. І темно.
Ну... Так.
З чого почнемо прання?
Я люблю починати зі шкарпеток.
А нащо ти їх узагалі переш?
У Скелі ж їх не носять.
Знаю, але надіюся, колись почнуть.
І тоді шкарпетки ставатимуть ще брудніші
і доведеться знов їх прати. Таке собі пінне коло.
Що? А як же приреченість і злигодні?
Звісно, все може піти не так,
та надіюся, не піде.
Навіть тепер.
Бубере!
Я прийшла по безнадію, а ти мені тут про надію розповідаєш?
Я пішла звідси.
Ні, ні. Стривай. Ред, ти ж капітан надії.
Мені всі так кажуть.
Ну, була я капітаном надії, але більше нею не є.
І яка від цього різниця?
Безнадія. Безнадія.
Вочевидь, різниця велика.
Безнадія. Безнадія.
Безнадія. Який сенс щось робити?
Ред мала рацію. Безнадія.
- Безнадія. Тут низькі вібрації. - Безнадія.
Безнадія. Чи бездія?
Безнадія, бездія. Яка різниця? Ніякої.
Безнадія.
- Що тут таке, Поґі? - Безнадія.
А де ж твоє «Салют, Ред»?
Кепсько це. Що нам робити?
Зазвичай я не маю лідерських навичок,
але точно знаю, що робити.
Що нам робити?
Хвилинку. Ми трохи зайняті.
Хлопці, ану не кидайте в бочку для компосту алюмінієві банки.
Лише органіку.
- Ми ще не розрізняємо. - Ми вчимося.
Ви й досі збираєте компост?
Турбіна ж не працює. Який у цьому сенс?
Який сенс?
- Який сенс? - Який сенс?
Слухай уважно, фреґло.
У нас скрутні часи. Якщо нічого не робити, нічого не буде.
А це не варіант.
Тому ми робимо хоч щось.
Треба мати надію, навіть коли не знаєш, як усе буде.
Надія заразна.
Так само як бездія і безнадія. Не забувайте цього.
Ми спробували, але не подіяло. Нащо пробувати ще раз?
Ну програли ви перший раунд.
- Гру ще не скінчено. - Ні!
Ви на 23-ій хвилині скельного хокею, й лишилося 80 солоних огірків.
- І що, ви здастеся? Ні. - Ні.
Ви відчуєте приплив сил і віри й гратимете далі.
- Так! - Так.
Приплив сил і віри!
- Дійшло. Глянь на зачіску. - Стильні.
Так! Дякую, Мадам Купо!
Так. Дякую вам.
Як приємно.
Ти збирався піти, але вернувся, щоб подякувати.
- Дуже чемно. - Хороше виховання.
Ходімо, Бубере.
- Молодець. - Хлопці,
- треба винести компост. - А то він не свіжішає.
- Якнайскоріше. - Виносьмо компост.
Бігом, Бубере!
Куди ми йдемо, Ред?
- О, так. - Що ти робиш, Ред?
Ти чув слова Купи Сміття. У мене приплив сил і віри.
Безнадія.
Ану всі підводьтесь. Ворушіться!
Ред, а ми думали, ти в безнадії.
Надія до неї повернулася. І до мене.
Просто не хотів стрибати в ставок і зламати собі хвоста.
Але вітру все одно нема.
Ну, треба щось робити.
І, може, вітер з'явиться.
І тоді треба буде придумати, як спрямувати його на турбіну.
Сурма фреґлів.
Якщо поставити її в кінець труби,
вона спрямує вітер прямо на турбіну.
Класно придумала, Ред!
- Салют, Ред! - Салют, Поґі!
Я не песиміст. Але одне практичне запитання:
як ми віднесемо сурму в город?
Її і сто фреґлів не піднімуть.
Твоя правда. Та я знаю, хто підніме.
Треба нарешті з ним поговорити.
Так!
Малий, є розмова.
Ні, ні. Я мушу сказати, інакше не наважуся.
Я дав тобі щось дуже цінне.
А ти його викинув і цим мене скривдив.
Я все одно з тобою дружитиму, але поможи.
Це все, що я хотів сказати.
Ґобо, я не хотів тебе скривдити.
Просто Та' проти нашої дружби,
бо ґорґи зроду не дружили з фреґлами.
Твоя правда, синку.
А може, пора нам жити по-новому?
- Що? - Що?
Ти сам собі ґорґ, і...
я тобою пишаюся.
На. Це ж твоє.
Та'.
- Фреґле. - Ґобо.
Ґобо?
Дякую, що ти такий чудовий друг для мого сина.
- Ну все, все. - Пробач.
Дуже сильно обняв.
Хочу й тебе так сильно обняти.
Що? Ой, леле!
Друже, зробиш дещо для нас?
Будь-що, найліпший друже.
Власне, мій найліпший друг – Вемблі. А знаєш,
не псуймо мить.
За роботу!
Нам не завадить командна форма.
Так!
- Щось шкарпеткове. - Супер.
Так.
Готово.
Коли ми не згуртовані То діємо не в лад
Коли ж ми разом станемо Не буде нам завад
Ніяка гра не грається Як грати в ній самому
Хай спільні наші мрії Укажуть шлях додому
Ми всі заодно
Так, заодно
Ми сильні Ми сильні
Якщо ми віру маємо
За нашими за мріями Ми разом вирушаємо
Й на обрії побачимо
Надію, що плекаємо
Яку ми всі плекаємо
Майбутнє ще не зважене
- Женіть страхи щомиті - Женіть щомиті
Допоки ми об'єднані Дороги нам відкриті
Ніяка гра не грається Як грати в ній самому
Хай спільні наші мрії Укажуть шлях додому
Ми всі заодно
Так, заодно
- Ми сильні - Сильні
- Якщо ми віру маємо - Віру маємо
За нашими за мріями
- Ми разом - Ми разом вирушаємо
На обрії побачимо
Надію, що плекаємо
Що разом ми плекаємо
Разом
Так!
Я так хвилююся.
Це я сама придумала.
Два ротори на одній платформі.
Зараз випробуємо, Спрокі.
Знадобиться великий вентилятор.
Як приємно вернутися.
Яка буде їхня реакція, коли вони збагнуть, що я,
фреґл Т. Метью, і є новий зразок для поліпшення Скелі?
Геніально!
Привіт, волохатику.
Зараз не до чемностей. Треба ефектно з'явитися.
О ні. Сьогодні так вітряно.
О ні. Рятуйте!
Працює, Спрокет!
Хоч що буде далі,
- ми зустрінемо це разом. - Так.
По трубі пішов вітер!
- О ні! - Це що...
Матусю!
Турбіна крутиться!
Запрацювала! Бочка з компостом колотиться!
Гляньте!
У город надходить здоровий ґрунт!
- Працює! - Ми змогли!
Поґі, ти таки мав рацію про сурму фреґлів.
Ще б пак!
Коли повітря входить у широкий отвір, який вужчає,
потік меншає і рухається з більшою швидкістю.
Салют, Ред. Я Поґі!
Хто вимкнув світло?
Дядьку Метт, ви врятували город.
- Атож. - З поверненням, дядьку.
Так.
- Ах, казково. - Гляньте на турбіну.
- Діє! - Молодець, сину.
- Ми впоралися. - Так.
Як подумати, сер, помогла дузерська винахідливість.
Шпонко, я в житті не почував більшої гордості.
Хіба що раз, коли винайшов
щось краще за монорейкову дорогу.
Безрейкову дорогу. О, так!
Мій солоденький Ленфорд теж допоміг. Матуся так пишається.
Ти чистиш зуби?
- Ану покажи. Відкрий рота. - Ні.
Скільки я виперу шкарпеток!
Нам вдалося, Спрокі.
Нова модель проста і стабільна, а показники приголомшливі.
Дякую, що не переставав у мене вірити.
Що ти там закопав?
Чий це крихітний рюкзак?
Скоро редиски знов буде вдосталь.
Ми виграли цю гру.
Тільки цей раунд.
- Умієш ти підбадьорити. - Бубер має рацію.
Надія – гра, в яку треба грати щодня.
Тому для нас це лише початок.
Агов.
Ма'. Який щасливий кінець.
І не кажи.
А ще це щасливий початок.
Чому ти в'яжеш крихітні шкарпетки?
Вони не налізуть ні на мене, ні на Малого.
Вони ж на ґорґонемовля.
Не може бути.
Я стану старшим братом?
- Не вірю. - Не може бути.
За початок нового.
Надія!
Так!
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова