Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mesélj, hogy kerültél egyáltalán a szakmába?
Ó!
Ez egy hosszú történet!
Először...
a Tengerészeti Akadémiára akartam menni.
Természetesen Odesszába.
Azt gondoltam, ez az utam.
De a bátyám, Arkagyij,
elég komolyan fotózott,
és persze engem is beoltott ezzel a vonzalommal.
Odesszában, ahol operatőr nagyapám, Leonyid Burlaka született, már volt mozi
2 évvel a Lumière fivérek előtt.
Ott élt a mozgókép feltalálója, Joszip Timcsenkó.
Nem sikerült szabadalmaztatnia találmányát.
Az első filmstúdiókat a 20.század elején létesítették itt.
Komédiákat és melodrámákat gyártottak.
Helyi mozisztárok is voltak Odesszában.
A bolsevikok az összes magánvállalkozást megszüntették,
és egyesítették a stúdiókat Első Ukrán Filmgyár néven.
A mozi kiemelt fontosságúnak számított.
Propagandaeszköznek használták.
Mozi lett a templomokból, zsinagógákból.
Az olyan kultuszfilmeket, mint a Patyomkin páncélos
és az Ember a felvevőgéppelt is Odesszában forgatták.
A filmstúdió filmjei népszerűek voltak,
de ma már mindez a múlté.
Igor!
Szia!
Itt vagyok!
Ez nagyapám videója.
Anyámról és rólam,
egyik utolsó filmjének helyszínén.
Ez az! Most menj!
A kerítésnél, előre!
Sétálj a daruhoz, nézd meg, milyen, jó?
- Minden készen áll? - Igen.
Látod, milyen egy daru?
Igen.
- Azt mondja: „Daru, de nincs kampója!”
Most fordíts a kerítéshez!
Nagyapám gyerekkorom szuperhőse volt.
Bármit meg tudott csinálni a két kezével.
Trükköket mutogatott nekünk.
Sok időt töltöttünk a nyaralójában.
Folyton építgették, mióta az eszemet tudom.
Ezer érdekes dologra megtanított.
Pl. hogy kell evezni
vagy megjavítani dolgokat,
vagy hogy kell töltényből petárdát készíteni.
Meg azt, hogyan kell megállítani az időt.
Úgy tűnt, hogy nagyon sokat tud, és bármit megtehet,
mert a filmiparban dolgozik.
Miatta döntöttem úgy, hogy magam is operatőr leszek.
Pont az orromat...
Valakinek mindig filmeznie kell.
Mikor gyerekek voltunk, te filmeztél minket.
Felnőttünk, és most én filmezlek.
Hol a tea, papa?
- Hogy tessék...? - Hol a tea?
- Nem értem... - A tea. Hol van?
Hol a tea..?
Mi van velem?
Itt kell lennie, ez lesz az.
English Breakfast. Ahmad Tea.
Ez az. Igen.
A tea?
Az.
- Jó, tegyük ide! - Jó.
Mi kell innen nekünk?
A fűnyíró.
- Fűnyíró? - Aha.
Azt sem tudom, hogy néz már ki.
Megtaláltad?
Nem, még keressük. Egyelőre nincs meg.
- Mit keresel itt? - A fűnyírót.
- A fűnyírót? - Igen.
Nem emlékszem hol van, se arra, hogy néz ki.
A fűnyíró. Hogy néz ki?
Szürkés. Én sem emlékszem pontosan.
Lehet, hogy a fészerben van?
Fűnyíró. Mire is jó?
Füvet nyír.
- Füvet? - Igen.
A fenébe, semmire nem emlékszem.
Rémálom.
Meglesz. Szerintem a fészerben van.
- Óvatosan! - Jó.
- Bevisszük az üveget, igaz? - Egyet igen.
Az a nagyapa, akit ismertem, kezdett eltűnni.
Halványodott az emlékezete.
A garázsban, a sok lom közt,
amit kidobni kár, de senkinek sem kell,
találtam egy zacskót, tele régi filmtekercsekkel.
Nagyon rossz állapotban voltak.
Szó szerint hullott róluk a bevonat.
Óvatosan beszkenneltem őket.
Először láttam nagyapámat ilyen fiatalnak.
A hatvanas évek eleje lehetett,
mikor a VGIK-n tanult, a legnagyobb szovjet filmintézetben.
A képeken olyan idős, mint én most.
Kéred a szemüveged?
- Én? - Igen.
- Tessék.
Amikor a nyaralóban voltunk, a tetőt csináltuk…
- Igen. - Emlékszel, nagyapa?
Amikor a nyaraló tetejét csináltuk.
Találtam egy zacskót a garázsban.
A filmtekercsekkel.
- Igen, igen. - Fekete-fehér filmtekercsekkel.
Nem tudom, hogy kerültek oda, de nagyon...
10 tekercs volt a zacskóban.
De valami rájuk ömlött,
ezért a bevonat leolvadt.
De szép!
Várj! Lehet, hogy nagyapád kísérlete volt…
Emlékszel, volt ilyen kísérleted?
- Emlékszem. - Lehet, hogy szándékosan csináltad.
- Valószínűleg nem. - Űrbéli tájak?
Nem igazán.
Véletlenül sérülhettek meg.
Igen, biztos véletlen volt.
Elvittem és Kijevben engedély nélkül beszkenneltem…
- Mi van rajta? - Megmutatom.
- Megmutatod? - Igen.
Jó.
Ezek a váratlan dolgok mindig érdekesek.
- Hű! - Mamma mia!
Ezzel a két nyíllal tudtok le-fel menni.
Egy képet hátramenni?
Igen, itt. Így kell görgetni.
Hol van ez?
Vagyim...
Hol vannak azok az oszlopok?
- Ez Vagyim Avlosenkó? - Igen.
- Ez tényleg Vagyim Avlosenkó? - Igen.
- Akkor ki a nő? - Te vagy.
- Én? - Igen.
Ki más lenne?
Én is erre gondoltam.
Ki más lehetne?
Monica Vitti.
Á, igen!
- Ez meg te vagy. - Én.
Jaj, Istenem!
- Csodálatos... - Az.
- Tavasz van, látod? - Igen.
A Görög parkban lehet, amit most átalakítanak.
Mi az ott?
Te dohányoztál?
Azt hittem, csak vicc.
És megint itt a pipa.
Miért?
Szép. Mint egy nyitott állkapocs.
Ennyi év után derülnek ki a titkaid!
És ez hol van?
Nézd, egy kerítés!
Egyszerű.
És ez a szép...
Milyen csodálkozva nézed!
Nézd, Ljonya, milyen erő volt benned!
Nézd a karod, a vállad...
Mit akarsz?
Olyan szép voltál!
Ugyan!
Bárcsak olyan lennél most is!
Én is örülnék!
Ez is egy jó kép!
Infravörös, nem?
Igen, úgy tűnik, infra. Minden fehér.
- De szép levelek! - Szerintem is!
Nagyapám képei teszik lehetővé nekem,
hogy az 50 évvel ezelőtti hétköznapokat lássam.
Eddig csak híreket láttam,
a nagy politikai eseményekről.
Az űrversenyről.
A szűzföld kampányról
vagy ahogy Fidel Castro hógolyózik,
és a világ az atomháború küszöbén állt.
Akkoriban nagyapám diák volt.
Ma nehéz elképzelni, milyen lehetett
Moszkvában így kabriózni,
Mikor 1000 emberből négynek volt autója.
Csak magas rangú tisztek vagy az őket filmező operatőrök
járhattak ilyennel.
Mi a helyzet?
Hideg van.
„Gumi elöregedése”?
- Elöregedése? - Igen.
Kopás?
K-o-p-á-s. Az.
„Oszétiai író — ... — Ketagurov”.
Koszta.
Ezeket láttad, igaz?
Ő ki?
Mark? A filmrendező?
Milyen Mark? Mi a teljes neve?
Igen, Mark.
Ki ő? Mi a film?
Hm?
Kérhetek valamit?
- Mit? - Egy perc.
Tessék, próbáld ki!
Tudod, hogy kell használni?
- Egy hallókészülék, ugye? - Igen.
Igen, tudom.
Tudod, hogy kell bekapcsolni?
Nem tudom.
Mi van?
Sipít.
- Sipít? - Igen.
Már nem.
A fenébe, de miért...?
Egy.
Egy, egy.
Egy, egy, egy.
Így kell kinéznie.
Ez van felül.
Nem kell mindig hordanod, csak néha.
Próbáld ki!
Pokolba vele! Nem lehetne nélküle?
Néha mondok valamit, de nem hallod.
Majd megismétled.
- Be kell tennem a fülembe? - Igen.
Jobb?
Nem tudom. Jónak tűnik.
- Jól hallak. - Rendben.
- Tehát? - Ennyi.
Erre akartalak kérni.
Most hallasz?
Egy-kettő-három.
- Nagyon jó. - Jól hallasz, igaz?
Jól. Köszönöm.
Ő Mark. A rendező.
Melyiket rendezte? Melyik filmet?
Nem emlékszem.
A darukról?
Lehet.
Talán.
Talán a Daruk élete.
Akkoriban azt forgattam.
A főiskolára kellett?
Olyasmi.
Igen. A Daruk élete lesz.
Hol forgattad?
Nem emlékszem.
Moszkvában vagy itt?
Azt hiszem, természetesen...
Moszkvában vagy itt volt?
Itt együtt vagyunk Márkkal.
Hol volt ez? Mikor?
Mark a pipájával.
A tetején fekszem.
Mit lehetett ilyen közelről felvenni?
- Széles látószögű, nem? - A kamera?
Igen.
- Az. - 18 mm?
- Annak tűnik. Nagy lencse. - Igen, 18 mm-es.
Melyik kikötő volt?
Egy tengeri. Melyik is? Egy pillanat.
Illicsivszk?
Nem.
Nem emlékszem, Igor. Nem jut eszembe.
De tengeri, nem folyami?
Jó az inged!
A filmkockák többsége
ugyanúgy megkopott, mint nagyapa emlékei.
Azt sem tudom, hány kép veszett el végleg.
Mivel ezek negatívok,
valahol előhívott képek is lehetnek.
Talán a barátainál.
Őrület. Ezt nézd!
Milyen szépen szétfolyt.
Igen...
Tetszőleges töredékekből bármit alkothatsz.
Hogy működik ez?
Hogy tudok előregörgetni?
Nyomd meg a nyilat.
- Ezt? - Igen.
Milyen pontos. Őrület.
Nézd, főleg itt.
Jé! Pan Bargiełowski.
Mesélj róla! Ki volt?
Egy rendező.
Vele dolgoztam.
Bargiełowski!
Együtt tanultatok?
- Mit mondasz? - Együtt tanultatok?
Egy évfolyamra jártunk.
Filmrendező szakra járt.
Operatőrnek tanultunk együtt.
Együtt forgattunk.
A rendező és operatőr diákok
egymással társultak.
Így kerültünk össze.
Nagyon sok időt töltöttünk együtt.
Egy nagy épület van mögöttünk.
A FB-n megtaláltam Bargiełowski lányát, Idaliát.
Varsóban él a férjével.
Igen, ez apa.
Ő is dohányzott. Nézd, milyen nemtörődöm!
Apu megpróbálta közelebb hozni a nyugatot,
hogy megmutassa moszkvai barátainak.
Mesélte, hogy egy absztrakt festményt rejtettek a szekrény mögé.
Akkoriban Oroszországban börtön járt érte.
Csak akkor mutatták meg egymásnak, ha tudták, hogy más nem látja.
„Pszt, mutatok valamit!”
Absztrakt művészet. El tudod képzelni? Ilyen idők jártak.
Idalia, tud valamit a filmekről,
amiket a VGIK-ban forgattak?
Volt egy rövid filmje pl., a Vázlat fehérben.
De hol vannak azok a filmek?
Valószínűleg az intézetben.
Nincs Moszkvában.
Akkor valahol Lengyelországban.
Nem.
„Moszkva, 1964 nyara”
- Itt a nagyapa! - Igen, tessék!
- És itt az egész levél? - Apám levele, igen.
Apa azt írja, hogy
nehéz nem beszélnie arról, hogy Oroszországban van,
hogy félelmetes, és nem bírja tovább.
„Megfulladok. Megaláztak.”
Először veszítem el a nyugalom álarcát,
amit a moszkvai rendszer olyan bátran kidolgozott.
Félek a visszafordíthatatlan lépésektől.
Erősen kapaszkodom.
Annyira gyűlölöm őket!
Annyira gyűlölöm! Teljes lelkemből.
Csak azért nem köpök az arcába
ennek a söpredéknek, akik forradalminak hívják magukat...
Őszintén, nem is tudom miért.
Elkezdődött a boszorkányüldözés.
A művészek a félelem áldozatai.
A saját árnyékuktól is félnek.
Senki nem tudja, hol sújt le a vihar.
Kit kompromittálnak legközelebb?
Nagyapa, figyelj...
mikor a VGIK-ban tanultál,
gyakran tiltottak be forgatókönyvet,
mert ideológiailag nem volt megfelelő?
Rendszeresen?
Most nem emlékszem.
De valószínűleg így volt.
Ez szörnyű!
A sok hülye tiltásunk közé bőven belefért.
Lehetett ilyen, igen.
Volt olyan, hogy egyszerűen megtiltották
a diáknak,
hogy lefilmezzen valamit, amit akart.
És neked megtilthatták?
Mikor dolgoztál valakivel, veled előfordult?
- Velem? - Igen.
Igen, csak nem emlékszem, kivel.
De történt ilyesmi.
De nem Bargiełowskival, hanem mással?
Most már nem emlékszem pontosan.
Rémálom volt, most már nincs ilyen.
Igen.
Őrülten hangzik.
Kellemetlen volt, de mit tehettél?
Így volt ez.
Ez volt a szokás.
A mi országunkban.
Hazánkban 600 filmterjesztő szervezet működik.
Több, mint 230 000 filmszínháznak szállítanak filmeket.
A Mozi feliratú teherautó a legtávolabbi falvakba is eljutott.
Sorok kígyóztak a mozik előtt,
olcsó volt a jegy.
Szinte minden film a SZU-ban készült.
Hogy legyen elég tartalom a filmvásznakon,
több, mint 30 filmstúdió gyártotta a játék- és dokumentumfilmeket.
Többek közt az Odesszai Filmstúdió is,
melyben nagyapa dolgozott a VGIK után.
Minden szovjet filmnek van egy közös vonása.
Néha csak röviden, de feltétlenül megemlítik a kommunista ideológiát,
a forradalom ellenségei elleni küzdelmet,
és a szovjet vezetés sikereit.
1965-ben új téma tűnt fel.
A SZU győzelme Németország felett.
Nagyapám első játékfilmje, a Hűség is
háborús témájú volt.
Együtt vette fel
Vagyim Avlosenkóval és Vagyim Kosztromenkóval.
Hitler egy rohadék!
Miatta masírozunk itt!
A Hűség forgatásánál hogyan osztottátok fel, ki mit vesz?
Már nem emlékszem.
Miért osztottuk volna fel?
Nem tudom.
Csak érdekel, mi van, ha több operatőr dolgozik együtt.
Csak pár szót találtam a filmről.
A forgatási folyamatról, stb.
Szaratovban filmeztétek, igaz?
- Igen, Szaratovban voltunk. - A fiatal Gálja Polszkikkal.
Igen, úgy volt.
Miért pont ott?
Volt ott egy katonai akadémia.
Katonai akadémia?
Dolgozhattak a diákokkal.
Olcsón.
Volt gyakorlótér, barakkok.
Sok belső helyszínt nem kellett felhúzni.
Század!
Ellenség balról!
Hurrá!
Pjotr Todorovszkij rendezőként debütált,
Bulat Okudzsava forgatókönyvíróként, a többiek operatőrként.
Mindenki számára ígéretes karrierkezdés volt.
1965-ben levetítették a Velencei Filmfesztiválon.
A stúdió csak azután engedélyezte a gyártást,
miután ez a jelenet bekerült a filmbe.
A Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetségének állampolgára vagyok.
Belépek a Vörös hadsereg kötelékébe,
megesküszöm, hogy becsületes,
bátor, fegyelmezett és éber katona leszek.
Esküszöm, hogy szigorúan megőrzöm a katonai és állami titkokat.
Esküszöm, hogy jóhiszeműen végzem katonai tanulmányaimat.
A fesztivál megnyitó előtt
Todorovszkij kivágta ezt a jelenetet, és a csatornába hajította.
A legjobb elsőfilmes díjat nyerték,
Burlaka vezető operatőr lett.
A Hűség után évi egy filmet forgatott.
Szinte mind a szovjet-német háborúval foglalkozott.
Úgy tűnik, hogy a szovjetek 20 évig elfelejtették megemlíteni a háborút,
mivel nagy hiba volt, mert több millió életet követelt.
Nem tartottak ünnepségeket.
A sérült veteránokat kitiltották a nagyobb városokból.
Nem ünnepelték a befejezését.
Csak 1965-től.
Május 9. a Győzelem napjának lett.
Évről-évre nagyobb szabású volt.
Parádéztak, épületeket emeltek,
és, természetesen, filmeket gyártottak hozzá.
A hadsereg része volt a gyártási folyamatnak.
Tanácsokat, katonákat és eszközöket adtak hozzá.
1971-ben így készítette el papa V. Liszenkóval
az Odesszai Filmstúdió egyik legdrágább filmjét,
a „Vonat a távoli augusztusba” c. háborús drámát.
Papa gyerekként élte meg az eseményeket,
a román megszállás idején szüleivel Odesszában maradt.
Kérdeztem azokról az időkről,
de azt mondta: „Nem is akarom felidézni.”
„Ki szelet vet … arat”
V — kihagyás — H — és még három betű.
Összesen hat betű.
„Ki szelet vet...”
Milyen képek kellenek?
A filmintézet előtti időkből.
Intézet előttiek?
Itt vannak, intézet előttiek.
Hm, Igor ez...
Ki ül mellette?
Valószínűleg az asszisztense.
Atya-gatya!
Minden rendben.
Sikerült felállítani még egy kamerát?
- Igen. - Jól van akkor.
[ODESSZAI FILMSTÚDIÓ]
Honnan jött az ötlet, hogy Szanzsijkában forgassanak?
- Emlékszik? - Persze.
„Az ügyész vallomást tesz” forgatókönyve
nem volt túl érdekes.
Nem is kellett volna ekkora volumenű forgatás hozzá.
De Leonyid Burlaka kreatív ember volt.
Mindig keresett valamit.
Ő hozta a különleges felvételeket.
Érdekes megközelítés.
Mikor fut a parton a színésznő,
a kamera repül.
Ő tette hozzá ezeket a költői képeket.
És ez feldobta a filmet.
Azonnal.
De tulajdonképpen...
Főleg belső helyszínek voltak először.
Később, a forgatás során
megpróbáltak minél több mindent kint felvenni.
Nagyapád visszafogottnak tűnt.
Akkoriban nem volt extrovertált.
Távolságtartó volt.
A vágódeszkán.
- Hol vágjam el? - A tövénél.
- Körbe? Itt? - Igen, igen.
- De szét fog esni. - Nem fog.
- Így? - Igen.
Talán oldalról kellene kezdeni? Innen.
Na, gyerünk!
- Lereszeled a szárát! - Még nem tartok ott.
Nyissátok ki, fiúk!
[A fekete macska bandája]
1979-ben kijött az egyik leghíresebb film, amit papa fényképezett.
A fekete macska bandája
mini-TV sorozat volt,
Sztanyiszlav Govoruhin rendezte.
Az iratokat, elvtársak!
Rendben vannak.
Toporkov súlyosan megsérült!
Szolovjov még él, többet nem tudok.
Új műfaj volt ez a közönségnek.
A főszerepet a rendkívül népszerű
színész-énekes Vlagyimir Viszockij játszotta.
Légy átkozott, nyomorult!
Elárultál bennünket: a túlélőket,
és akik meghaltak - mindannyiunkat eladtál az ellenségnek!
A forgatókönyv szokatlan volt a SZU-ban.
Krimi-dráma, sztárokkal.
Bonyolult erkölcsi dilemmákkal,
összetett jellemekkel.
Elsöprő siker lett.
Akik a SZU-ban születettek,
sokszor megnézték életükben.
A főszereplőknek pár városban szobrot is emeltek.
Sok fotó van a forgatásról a neten.
A kameraman főleg hátulról látszik rajtuk,
ha egyáltalán látszik.
Próbáltam kulissza mögötti felvételeket találni.
Az archívumokban katalogizálják a tárolt képeket.
A címkék alapján találtam
egy 1979-es „Szovjet-Ukrajna” tekercset.
Az Odessza Film Stúdióról.
A gyártási folyamatról,
és a rendezőkről.
A Fekete macska bandájánál
ott volt ez is:
„Panoráma felvétel az operatőrről.”
Ez az egyetlen ismert felvétel,
ahol nagyapám a kamera mögött áll.
2 másodperc.
48 képkocka.
Látszik, hogy nagyapám szokatlanul,
csal a bal szemével néz a kamerába.
Így szokta.
Kóstold meg, Igor!
Végül rávettem, hogy menjen orvoshoz.
Nézesse meg a szemét.
Nem jó.
Most már semmit nem tehetünk,
visszafordíthatatlan a folyamat.
Megvakult arra a szemére.
Igen.
Hogy érzed magad?
- Tudsz tévét nézni? - Egy szemmel.
Tessék?
Tudsz így tévét nézni?
- Igen. - Egy szemmel. A másikra vak.
Ez a bal szeme, amivel a kamerába nézett.
Egész életében intenzíven használta.
Amikor a bevérzés történt, azonnal cselekednünk kellett volna.
„Á, semmiség!” mondta mindig.
Most meg baj van.
Igen.
Hoztam nektek egy új filmet.
Oscar díjas, a legjobb operatőri munkáért.
- Tényleg? - Nézzétek meg.
- Megnézzük. - Ezért kérdezem….
Néz tévét, fel is olvas az unokánknak.
A kameráknak nagyon homályos keresője volt.
Külső felvételeknél nagyon kényelmetlen volt.
Nehéz volt beállítani az élességet és követni a képet.
A fényképezőgépekkel ugyanez volt,
nagyapa sokat fotózott is.
Nem vezetett naplót.
De szinte az egész élete
nyomon követhető a képei alapján.
Fél évszázad 450 filmtekercsen.
Több, mint 15 000 felvétel.
Család, barátok, utazások,
nyaralások, forgatások, filmhelyszínek.
De a lányai a legfontosabbak.
Az idősebbik – anyám, Olga,
és Násztya, a kisebbik.
Szerintem számára ezek a képek
sokkal fontosabbak, mint a filmjei.
A magánképeket akkoriban nem mutogatták mindenkinek.
Sőt, próbáltak megőrizni valami értékeset maguknak.
Valamit, ami igazán a tiéd.
- Ülj le ide.
- Tessék? - Ülj le, nézd meg!
- Kérsz? - Mi ez?
- Palacsinta. - Király!
A nyaralóban talált fotókat
a tönkrement tekercseken...
Megmutattam egy barátomnak, aki egy galériában dolgozik.
Ő a kurátor.
Felajánlották, hogy állítsuk ki őket.
- Tényleg? - Igen.
Arra gondoltam...
Szóval ezek a te képeid,
azokon a negatívokon,
amiket ki akarnak állítani a galériában.
Mit gondolsz?
Tehát...
Mit mondjak?
Kérdezlek, hogy mit szólsz hozzá?
Még egyszer. Nem értettem tisztán.
Emlékszel a negatívokra a nyaralóból?
Igen.
Amiken elfolyt a bevonat.
Megmutattam egy ismerősömnek.
Azt a galériát vezetik, amit most megmutatok.
Mit vezetnek?
Ez a galériájuk.
- Á, galériát? - Kijevben van, a belvárosban.
Felajánlották, hogy kiállítják a képeket.
Csinálnak egy kiállítást.
- És én mit csináljak? - Nem tudom.
- El kéne jönnöd a megnyitóra. - Muszáj?
Ha szeretnél.
- Hol is van ez? - Kijevben.
Jaj, Igor…
Most gyorsan oda lehet jutni. Van gyorsvonat.
Nem, kedvesem.
Lesz ott egy megnyitó eseményféle.
Nem, ez már nem nekem való.
Úgy gondolod?
Nem, szívem.
Jó, gondold meg. Van időnk.
Egy hónap múlva lesz.
Majd átgondolom.
Ezt csak úgy lefotóztam.
Mert beszélgettünk az elhelyezésről.
Van, amit nagyban akarok kinyomtatni.
- Ott lesz? - Igen, ezen a helyen.
Tessék.
Így. Rendes?
Mama, messze van a kuka?
- Tessék? - Messze a kuka?
A garázsok mögött.
Meg fogja találni.
Mikor megkérem, hogy hozzon vizet,
a szemetet is elvitetem vele.
Az épület végében van egy kuka.
Ezerszer el kell magyaráznom,
hogy menjen végig,
hol találja a kukát.
Tudod,
szerintem neki is nehéz.
Miért?
Érzi, hogy valami nem stimmel vele.
Jön.
Persze, hogy tudja.
De nem tud ellene tenni.
Ez a legrosszabb az állapotában, hogy tudatában van.
Nagyapa egyike volt azoknak az országban, akik utazhattak külföldre.
Sajnos, csak egyedül, mama nélkül.
A párok nem utazhattak együtt akkoriban.
Nehogy eszükbe jusson lelépni nyugatra.
Mire gondolhatott a reptereken,
mikor olyan közel volt a többi ország?
Gondolt arra, hogy lelépjen nyugatra?
Valószínűleg nem.
A 70-80-as évek jók voltak Odesszában,
magánéletileg és szakmailag is.
A Stúdió évi 16 filmet gyártott.
Nagyapám kapott tőlük lakást és nyaralót.
Egy tó melletti földet.
Itt minden a nagyapám keze munkája.
Mindent hulladékból épített.
Szovjet mérték szerint megvolt mindene:
autója, nyaralója és videó kamerája.
A 80-as években bejött a VHS.
Nagyapa kölcsönvehette a Stúdió kameráját
a fontos eseményekhez.
- Mehetünk? - Igen!
Pl. lefilmezni a szüleim esküvőjét,
vagy az első odesszai filmfesztivál megnyitóját 87-ben.
Nehéz elhinni, hogy mindez a szovjet Odesszában megtörténhet.
Lefilmezte a külföldi útjait is.
- Sosem fogjuk utolérni...
Lefilmezte az árukat a polcon,
amik nem voltak a SZU-ban: cipőt, ételt, tévéket...
A VHS egyre népszerűbb lett.
Olyan filmeket lehetett kikölcsönözni, amik nem mentek a mozikban.
A szovjet filmek terjesztése csökkenni kezdett.
1990 októberében kapcsoltuk be a kamerát.
Nehéz idők járnak.
Pénzügyi válság van, a szovjet pénz elértéktelenedik.
Intézmények és vállalkozások omlanak össze.
Az Odesszai Filmstúdió jövője is bizonytalan.
Akik majd nézik ezt a jövőben,
tudni fogják, hogy végződött.
Mi még semmit sem tudunk.
A Szovjetunió összeomlott.
Vele a szovjet filmgyártás is.
Egyre kevesebb film jelent meg.
Sokan elvesztették az állásukat.
Nagyapám szerencsés volt.
Pár játékfilmet forgathatott a 90-es években.
Bár azok kevésbé voltak jelentősek.
- Antonovics, életlen. - Bekapcsoltad? Nem.
Nem működik.
Nyomd meg a „full”-t.
Látod? Jó?
Igen. Vegyük!
- Kész? - Igen.
Fél öt. Ideje hazamenni.
Nagyapa felvette a gyerekkorunkat.
Tartsd!
És ugorj!
- Papa, papa! - Nem érti, hogy te is jössz.
- Menjünk! - Papa, papa!
Gyere!
Egyet!
Kettőt!
És hármat! Most pedig egyedül.
Most fordulj vissza!
Maradj nyugton!
Na, nézz engem, ha akarsz.
Jól van, Igor!
- Nem fáradsz el a kamerától a kezedben? - Nem.
- Vesz? - Igen!
Fogd itt... Széles látószöggel. Tartsd egyenesen!
Fogjad... Körbe. Ne mozgasd el!
Jó.. És nyomd meg a stoppot!
Nagyapa utolsó filmje 99-es.
- Forog. 33-as jelenet.
Sok jó film jött ki akkor.
A Mátrix, Harcosok klubja, Toy Story 2, Star Wars I.
...és nagyapa filmje: Hogyan kereste a kovács a szerencséjét?
- Minden az enyém!
Alacsony költségvetésű volt,
nagyon alacsony.
- Aztán lesz egy bluescreen.
Kollégái legtöbben nyugdíjasok voltak.
- Aztán, ez, ez, ez...
- Ennyi.
A dátum október 9.
Nagyapám születésnapja.
60 éves lett.
- Nyisd ki és tölts!
Egy tehetséges és csodálatos emberre iszunk!
Éljen sokáig,
és boldogítson minket a művészetével!
Szívemből kívánom, hogy
egészséges és boldog legyen!
És a családja, gyerekei, unokái is!
A legjobbakat kívánom!
A fiatalok hamarosan irigyelni fogják majd Leonyidot.
Mert mától elkezdheti elfelejteni a dolgokat.
Mint a viccben...
Jöttök a Stúdió 100. évfordulójára?
Nem tudom, meghívnak-e.
Engem biztos.
Egyáltalán nem biztos.
A 80.-on sem gratuláltak neki.
Sem az odesszai filmesek,
sem a Nemzeti Stúdió.
Senki! Se levél, se telefon, se üzenet.
80 éves lett októberben.
De nem gondoltak rá.
Pedig emlékeznek rá a Stúdióban.
És tudják, hogy filmet készítek róla.
- Tényleg? - Persze.
Próbálnak nekünk segíteni.
Legalábbis nem akadályoznak.
A Stúdió az elmúlt 15 évben stagnált.
Néha forgatnak, de leginkább szolgáltatnak.
A Stúdió magántulajdonban van,
de nem a gyártás az elsődleges.
Az elmúlt 15 évben nem fejlődtek.
A nyirkos helységben tárolt filmeket
régen milliók látták.
Pár eljutott nemzetközi fesztiválokra,
az egyiket Oscarra jelölték.
Még egy megvan.
Több, mint 400 filmet tárolnak itt.
Ez a Búcsú, a következő filmje.
Ezek a filmek nemsokára örökre elveszhetnek,
velük együtt az a 30 is, melyeket nagyapa fényképezett.
Ezek a tuják még kicsik voltak, igaz?
Igen.
Akkor még ráláttunk a torkolatra.
Most már nagyok, vastagok.
Jaj, annyira elfáradtam.
- A melegtől? - Igen.
Mindent nekem kell csinálni.
„Leonyid, hozd ki a fészerből!”
„És hol a fészer?”
„Az első ajtó.”
„Hol? Merre induljak?”
De érted, hogy...
Igen, csak mondom, miért vagyok fáradt.
Mert nekem kell odamennem a fészerhez.
Kivenni, amire megkértem,
és visszahozni.
Értem, hogy nem lesz jobb.
Imádkozom, hogy ne romoljon.
- A lényeg, hogy... - Értem.
Imádkozom, hogy ne legyen rosszabb.
Hogy ne felejtsen el kimenni a wc-re.
Itt ki kell kísérnem.
Ülj le oda.
Szegénykém!
Nem bírok belenyugodni, hogy ilyen lett.
Úgysem hall minket.
Olyan élénk volt régen!
Sosem voltak gondjai a technikai kérdésekkel.
Lassan beszkenneljük az egész archívumod.
Minden képet, amit fotóztál.
Beszkenneljük, hogy nézhessük a számítógépen.
Nagyon sok kép van Násztyáról.
Minden 3. fotó róla készült.
Násztya, a kisebbik lányod.
Sok kép van róla.
Fura, de talán több, mint anyámról, Oljáról.
Tényleg nem emlékszem.
De nem ez a lényeg.
Csak kíváncsi lettem.
Miért ment el örökre?
Mi történt?
Mondj többet, talán visszaemlékszem.
Emlékszel Násztyára?
A kisebbik lányodra.
Nem igazán.
Akkor később mutatok képeket.
Jó.
Olyan szép!
Ezek is onnan vannak...
Micsoda szépség!
Ezek is a te képeid, amiket beszkenneltünk.
És ő ki?
- Násztya. - Ő Násztya, igaz?
Micsoda visítás!
Hű! Egy kemény arc.
Az ajkai...
...pont középen vannak.
Remek felvétel!
Nem tudom, hogy segítsek nagyapámon.
Lehetetlen megmenteni az emlékezetét,
de legalább az örökségét meg lehet.
Ha várunk, nemcsak nagyapám filmjei,
de a stúdió összes filmje, Kira Muratova,
Sztanyiszlav Govoruhin, Pjotr Todorovszki és a többiek filmjei is örökre eltűnhetnek.
Nem csak a rossz tárolás miatt, hanem
a Stúdiót is lebonthatják, újraszervezhetik.
Ahogy az állami épületekkel lenni szokott.
Fél év alatt győztünk meg mindenkit,
hogy a filmek a megfelelő filmarchívumba kerüljenek.
A 420 film több ezer dobozban közel 6 tonnát nyomott.
A filmeket a kijevi Nemzeti Filmarchívumban tárolják mostantól.
Megoldódott a tárolás, restaurálás, digitalizálás.
Ott jöttünk rá, mi történt nagyapa negatívjaival.
Nem szándékos volt a rongálás.
A film anyaga volt a hibás.
A SZU-ban a 60-as évek közepéig a veszélyes nitrát negatívokat használták.
Még szobahőmérsékleten is elolvad rajtuk a bevonat
és ilyen torzulásokat okoz a filmen.
2018-ban megnyitottuk az első kiállítást Leonyid Burlaka képeiből.
Később több városban is kiállítottuk őket.
2019-ben Odesszában is.
Felismered őket? A te képeid.
Igen, emlékszem.
Felismered?
Ugyanaz a tekercs.
- Fázol? - Nem.
FestiFilm...
Póló a fesztiválról.
Elállt az eső...