Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Spune-mi: Cum ai ajuns în acest domeniu?
Oh!
E o poveste așa lungă.
Inițial,
Am vrut să merg la Academia Maritimă.
Bineînțeles - Odessa.
Cel puțin ăsta credeam că îmi este drumul.
Totuși, fratele meu mai mare Arcadii
era foarte pasionat de fotografie
și normal că m-a implicat și pe mine în această activitate.
În Odessa, unde bunicul meu - cineastul Leonid Burlaka - s-a născut
a apărut cinematografia cu doi ani înaintea fraților Lumiere.
Inventatorul imaginii în mișcare Iosip Timchenko trăia aici
însă nu a reușit să-și breveteze invenția.
Primele studiouri de film au fost plasate aici la începutul secolului XX.
Produceau comedii și melodrame.
Erau chiar și staruri de film locale din Odessa.
Bolșevicii au pus mâna pe toate afacerile private din Odessa
și au unit studiourile în prima Fabrică de Film Ucrainean.
Cinematografia era cea mai mare prioritate atunci
Noul guvern a văzut-o ca pe o unealtă de propagandă
Până și bisericile și sinagogile închise au fost transformate în cinematografe.
Filme culte precum "Cuirasatul Potemkin"
și "Omul cu camera de filmat" au fost filmate în Odessa
Pe atunci filmele Sudioului de Film Odessa erau foarte populare
dar acum totul e în trecut.
Igor!
Bună!
Sunt aici!
Bunicul meu a filmat acest video.
Sunt eu și mama mea
pe platoul unuia dintre ultimele lui filme.
Foarte bine! Acum mergi în partea aia.
De-a lungul gardului, până în capăt.
Hai să mergem spre macara, să vedem ce este. Okay?
- Este totul pregătit aici? - Da
Acum știi cum arată o macara, da? - Da
- Spune, "O macara, dar nu are cârlig! Nu este macara pentru constucții"
- Bine, prietene, acum du-mă înapoi la gard.
Bunicul a fost un supererou al copilăriei mele.
Putea să facă orice cu mâinile lui.
Ne-a arătat niște trucuri de magie.
Petreceam mult timp la casa lor de vacanță.
A fost construită de când mă știu.
Acolo ne-a învățat o tonă de lucruri interesante.
Spre exemplu, cum să vâslim o barcă
sau cum să reparăm lucruri,
sau cum să facem petarde din cartușe de glonț.
De asemenea, ne-a arătat cum să oprim timpul.
Părea că știe atât de multe si că putea face orice
pentru că lucra în industria cinematografică.
Datorită lui am ales să devin chiar eu cineast.
Chiar la nas...
Cineva trebuia mereu să filmeze.
Obișnuiai să ne filmezi când eram copii. Acum e rândul nostru.
Unde e ceaiul, bunicule?
- Ce ai...? - Unde e ceaiul?
- Nu înțeleg... - Ceaiul. Unde este?
Unde este ceaiul..?
Ce este neînregulă cu mine?
Ceaiul trebuie să fie acici, ăsta ar trebui săfie.
Mic dejun englezesc. Ceai Ahmad.
Sigur e ăsta. Da.
Ceaiul? Păi, da.
- Okay, îl punem aici. - Okay.
Ce voiam să luăm de aici?
Trebuie să găsim o mașină de tuns iarba.
- Mașină de tuns iarba? - Da.
Am uitat cum arată.
Ați găsit mașina de tuns iarba?
Nu, încă o căutăm. Nu o pot vedea.
- Ce vreți să găsiți aici? - Mașina de tuns iarba.
- Mașina de tuns iarba? - Da.
Am și uitat cum arată, nu mai zic unde este.
Mașina de tuns iarba. Cum arată?
E cam gri. Nici eu nu-mi amintesc.
Poate nu este aici, poate e în garajul din lemn?
Mașina de tuns iarba. Ce face?
Tunde iarba.
- Iarba? - Da.
Firar, nu pot să-mi amintesc.
Ca un coșmar.
O să o găsim noi. Cred că era în garajul ăla din lemn...
- Fii atent. - Da.
- Iau borcanul ăsta, nu? - Da, ia unul.
Bunicul, așa cum îl știam înainte, începuse să dispară.
Începuse să-și piardă memoria.
În garaj, în mijlocul unei grămezi cu chestii de care nimeni nu avea nevoie
dar îi părea rău să le arunce,
am găsit o pungă de plastic cu niște filme foto vechi.
Erau într-o condiție foarte proastă.
Emulsia cădea efectiv de pe ele.
Le-am scanat atent.
Pentru prima dată l-am văzut pe bunicul atât de tânăr.
Trebuie să fie începutul anilor '60,
când bunicul meu studia la VGIK, principala școală de film sovietică.
În pozele acestea, el are aceeași vârstă cu mine acum.
Ai nevoie de ochelari?
- Pentru mine? - Da. - Bine atunci.
Când eram la casa de vacanță, în timp ce construiam acoperișul...
- Da. - Îți amintești, bunicule?
Când construiam acoperișul pentru casa noastră de vacanță.
Am găsit geanta în garaj.
Cu rolele de film.
- Da, da. - Role de film alb-negru.
Nu am idee cum au ajuns acolo dar erau într-o foarte...
Erau în jur de zece role de film în geantă.
Dar ce era ciudat era că ceva era turnat peste ele,
așa că emulsia s-a topit.
- Așteaptă.. - Ce frumusețe.
Stai. Poate era experimentul bunicului...
Îți amintești, aveai o poză cu emulsia topită?
- Îmi amintesc. - Poate, ai făcut-o intenționat.
- Nu, probabil nu. - Cu acele peisaje cosmice?
Păi, nu chiar.
Trebuie să fi fost stricate din greșeala.
Sigur, cu siguranță a fost un accident.
Le-am luat la Kiev fără să întreb, le-am scanat, și...
- Ce-i acolo? - O să-ți arăt acum.
- O să le arăți? - Da.
Bine.
Lucrurile astea sunt mereu interesante pentru că sunt neașteptate.
- Wow! - Mamma mia.
Și ca să derulezi sus și jos, folosești astea două chei.
Ca să dau o imagine înapoi?
Da, aici. Așa derulezi.
Unde este?
Vadim...
Unde sunt columnele acelea?
- Este Vadim Avloshenko? - Da.
- Chiar este Vadim Avloshenko? - El este.
- Cine este ea atunci? - Tu ești.
- Eu? - Da.
Cine alt cineva poate fi?
Păi, mă gândeam la același lucru. Cine alt cineva poate fi?
Monica Vitti.
Ah, da.
- Și asta ești tu. - Eu sunt.
Oh Doamne.
- Minunat... - Este.
- E primăvară, vezi? - Da.
Poate fi în Parcul Grecesc, Care e în reconstrucție acum.
Ce sunt lucrurile alea?
Ah, deci obișnuiai să fumezi?
Credeam că este doar pentru distracție.
Și uite-te acum cu țigara din nou.
Cum așa?
Frumos. Arată gură cască.
După atâția ani, secretele tale sunt descoperite.
Și unde este asta?
Uite, un gard.
Unul primitiv.
Și astea frumoase...
Și tu te uiți la ele așa surprins.
Uite, Lyonya, cât de multă putere era în tine.
Privește la mâinile tale, umerii pe care îi aveai...
Păi, ce vrei? - Arătai bine, Lyonya!
Oh, haide.
Acum vreau să fii așa.
Și eu.
Și asta e o poză bună.
Doamne, aia a fost infraroșu?
Da, cel mai probabil, e un film infra. Vezi, totul este alb.
- Frumoase frunze. - Asta credeam și eu.
Pentru mine, arhiva bunicului e singura cale
de a vedea viața de zi cu zi acum 50 de ani.
Tot ce văzusem până atunci erau anunțuri din ziare ca ăsta
cu mari evenimente politice din anii '60
Cursa Spațială
campania Terenurilor Virgine
sau Fidel Castro jucându-se cu bulgări de zăpadă
când lumea era la un pas de un război nuclear.
Pe atunci bunicul era student
Acum e așa greu să ne imaginăm cum se simte
să te plimbi prin Moscova o așa cabrio.
În timp ce 4 din 1000 de oameni aveau mașină în USSR.
Doar înalții societâții sau cameramanii care îi filmau
se puteau plimba în așa cabrio.
Deci, ce este?
E frig.
“Procesul de șlefuire a anvelopelor”?
- Șlefuire? - Da.
Se uzează?
u-z-e-a-z-ă. Da.
“Scriitorul Ossetian — puncte puncte — Khetagurov”.
Kosta.
Ai văzut astea, da?
Cine-i ăsta?
Este Mark? Directorul filmului?
Cine e Mark? Care-i numele lui întreg? - Da, e Mark, așa este.
Cine e el? Care film?
Huh?
Pot să te intreb ceva?
- Ce să întrebi? - Dă-mi o secundă.
Poftim, încearcă să pui asta pe ea.
Cum folosești asta?
- E un amplificator, nu? - Da.
Păi, știu.
Știi cum să îl pornești?
Nu știu să îl pornesc.
Poftim? - Scârțâie.
- Scârțâie? - Da.
Nu mai scârțâie.
Firar, ce este...?
unu.
unu, unu.
Păi, așa se atârnă.
Partea asta în sus.
Nu trebuie să îl porți tot timpul, doar uneori. Încearcă.
La naiba cu el. Pot să o fac fără?
Uneori, spun ceva, și e posibil să nu auzi.
E în regulă, poți repeta.
- Trebuie să îl bag în ureche? - Da.
Mai bine? - Nu știu. Pare bine.
- Pot să te aud bine. - Bun atunci.
- Și ce? - Asta-i tot.
Doar voiam să te întreb despre asta. Poți să mă auzi bine?
unu-doi-trei.
- Foarte bine. - Poți să auzi bine, nu?
Super. Asta e cheia să derulezi în jos.
Pai, ăsta e Mark. Directorul.
Directorul cărui film? Ce film era?
Nu pot să-mi amintesc.
Nu este cel despre macarale?
Poate.
Poate fi 'Viața Macaralelor'.
Era filmat atunci.
Era filmul tău de student? - Da, ceva de genul.
Da. Trebuie să fie 'Viața Macaralelor'.
Unde l-ai filmat?
Nu-mi amintesc.
Mă refer, în Moscova sau aici?
Păi, cred, normal...
Deci era Moscova sau aici?
Uite-ne aici, împreună cu Mark.
Unde era? Când era?
Mark cu țigara lui.
Eu stau deasupra.
Cu ce aș putea poza așa aproape? E unghi larg, nu?
- Lentila? - Da.
- Este. - 18 mm?
- Așa pare. O lentilă foarte mare. - Da, trebuie să fie 18 mm.
Ce port era?
Maritim. Care din ele era? Dă-mi o secundă.
Illichivsk?
Nu.
Nu-mi pot aminti, Igor. Efectiv nu pot.
Dar era port maritim, nu? Nu fluvial.
Frumoasă bluză.
Exact ca amintirile bunicului,
multe din imaginile astea sunt șterse și distorsionate.
Nici măcar nu știu câte din imaginile astea sunt pierdute pe vecie.
În orice caz, din moment ce sunt negative,
ar trebui să fie printuri pe undeva.
poate prietenii lui le aveau.
Asta e uimitor. Uită-te la aia.
Ce dizolvare frumoasă. Da...
Poți să alegi fragmente la întâmplare și să creezi ce vrei.
Cum se întâmplă?
Cum derulez înainte?
Press the down key.
- Ăsta? - Da.
Așa claritate. E incredibil.
Uite, în special aici.
Hah! Pan - Bargiełowski.
Spune-mi despre el. Cine era? - Un director.
Am lucrat cu el.
Bargiełowski!
Ați studiat împreună?
- Ce spui? - Ai studiat cu el?
Păi, eram în același an.
Avea licența pe direcțiune de film.
Și eu am studiat cinematografie.
Am avut o colaborare.
Directorii și cineaștii obișnuiau să găsească colaboratori
din rândul studenților.
Așa am rămas împreună.
Și obișnuiam să petrecem așa mult timp împreună.
Din păcate, prietenii lui din școala de film s-au stins.
Totusi, am reușit să o găsesc pe fiica lui Bargiełowski, Idalia
Locuiește cu soțul ei în Warsaw.
Da, Cu tata.
Și fuma și el. Uite, așa nesăbuit.
Tata mereu a încercat să aducă lumea din vest mai aproape,
să le arate prietenilor lui din Moscow.
Îmi amintesc că spunea că aveau o pictură abstractă în spatele garderobei.
Pentru că pe atunci în Rusia puteai să ajungi la închisoare pentru asta.
Așa că oamenii o arătau doar dacă erau siguri că nimeni alt cineva nu poate vedea.
'Liniște, o să-ți arăt ceva.'
Artă abstractă. Poți să-ți imaginezi? Alea erau timpuri.
Idalia, știi ceva despre filmele
care le filmau în școala de film VGIK?
Ștoi că a filmat o scurtă 'Schiță în Alb', de exemplu.
Dr unde sunt filmele alea? Probabil, aparțin VGIK.
Nu este Moscova. Probabil, undeva în Polonia.
Nu.
Uite, spune, "Moscova, vara, 1964."
- Și uite-l pe bunicul! - Da, uite aici.
- Și aici e toată scrisoarea? - Asta e scrisoarea tatei, da.
Uite, tata scrie
este foarte dificil pentru el să vorbească despre staționarea în Rusia
și că e înfricoșător, doar spune, "Nu pot să mai suport"!
"Mă înec. Sunt umilit.
Pentru prima dată,pierd masca aceea calmă,
așa curajos am respectat ordinul din Moscova.
Sunt speriat să fac mișcări ireversibile.
Mă țin strâns.
ÎI disprețuiesc așa de mult.
Îi urăsc. Îi urăsc din tot sufletul meu.
Singurul motiv pentru care nu le scuip în față,
în toată înșelăciunea asta numită revoluție este…
sincer, nu știu de ce.
Vânătoarea de vrăjitoare a început aici.
Oamenii artelor erau victimele fricii.
Le e frică de propria umbră.
Nimeni nu știe de unde vine tunetul data viitoare.
Cine va fi următorul compromis?
Bunicule, ascultă...
când studiai în VGIK, se întâmpla des
ca scenariul cuiva să nu fie permis filmărilor
pentru că era nepotrivit ideologic? Era comun?
Păi, nu-mi aduc aminte acum. Dar e foarte posibil.
E teribil.
Era regula, știi, cu interdicțiile alea stupide.
Se putea întâmpla,da.
Erau cazuri când era pur și simplu interzis
ca un student
să filmeze ceva ce voia.
Și puteau să-ți interzică să filmezi ceva?
Când lucrai cu cineva, ți s-a întâmplat?
- Mie? - Da.
Da, doar nu-mi amintesc cu cine.
Dar ceva de genul s-a întâmplat.
Dar nu era cu Bargiełowski, cu alt cineva?
Acum, nu știu exact dacă era cu el sau nu.
E un coșmar, nu sunt asemenea lucruri acum.
Exact. - Suna așa nebunesc.
Era neplăcut, dar ce puteam face?
Așa era. Era normal.
În țara noastră.
Sunt aproape 600 de organizații de distribuție de film în țara noastră.
Produceau filme pentru peste 230 000 de cinematografe.
Un tir de filme obișnuia să vina și la cele mai îndepărtate sate.
Biletele erau ieftine și teatre peste tot.
Aproape toate filmele din cinema erau facute în USSR.
Ca să dea conținut tuturor televiziunilor sovietice,
erau mai mult de 30 de studiouri de film care produceau ficțiune și documentare.
Unul din ele era Studioul de Film Odessa
unde lucra bunicul după ce a absolvit VGIK.
Toate filmele sovietice au o trăsătură.
Uneori scurt, dar inevitabil menționau ideologii comuniste
lupta împotriva inamicilor inamicii revoluției
și realizările regimului Sovietic.
Din 1965, a apărut o nouă topică.
Victoria USSR împotriva Germaniei.
Primul film al bunicului, 'Fidelitate',
l-a dedicat tooicii militare.
L-a filmat împreună cu alți doi cineaști —
Vadym Avloshenko și Vadym Kostromenko.
Hitler este un nemernic.
Mărșăluim din cauza lui.
Atunchi când filmai 'Fidelitate', cum ați împarțit cine ce fimeaza?
Nu-mi amintesc.
De ce ar împărți? - Păi, nu știu.
Doar mă întreb cum este când ai câțiva cineaști pe platou.
Am găsit doar câteva cuvinte despre film.
Despre procesul de filmare și tot asa.
Ai filmat în Saratov, nu?
- Da, eram în Saratov. - Acolo era tânăta actriță Galya Polskikh.
Da, eram acolo.
De ce acolo?
Era o academie militară, probabil.
Academie milotară?
Puteau folosi studenții. O soluție mai ieftină.
Terenul pentru antrenamente, barăcile.
Erau multe decoruri pe care nu trebuiau să le construiască.
Întăriri!
Inamicul este în stânga!
Ura!
A dost debutul lui Piotr Todorovsky ca director
și a lui Bulat Okudzhava ca scenarist și pentru cineaști.
Filmul a fost o carieră bună de început pentr toți scriitorii.
În 1965, a fost prezentat la Festivalul de Film din Viena.
Întâmplător, studioul e permis producerii să înceapă numai dacă o anumită scenă era inclusă.
...ca cetățean al Uniunii Sovietice.
M-am alăturat trupelor din Armata Roșie,
Jur solemn că voi fi un luptător onest,
curajos, disciplinat, și vigilent.
Jur păstrez secretele statului și armatei.
Jur să studiez treburile armatei cu bună credință.
Chiar înaintea inceperii festivalului,
Todorovsky a scos scena asta și a aruncat-o în canal.
Filmul a câștigat premiul pentru Cel mai Bun Debut,
și Burlaka a început să lucreze ca director de fotografie.
După 'Fidelitate', bunicul a făcut un film pe an.
Aproape toate erau legate de răzbiul german-sovietic.
Se pare că timp de 20 de ani sovieticii au evitat să menționeze războiul
ca si cum ar fi o mare greșeală care a costat milioane de vieți.
Nici o celebrare nu a fost ținută
Veteranii răniți erau duși afară din orașele mari
Sfarsitul razboiului nu a fost celebrat.
Doar începând cu 1965
9 mai a devenit o nouă sărbătoare sovietică, Ziua Victoriei.
Celebrarea ei creștea de la an la an.
Au început să tină parade, să costruiască mionumente,
și, normal, să facă filme.
Armata a fost implicată în procesul de producere oferind echipamente și soldați.
Și uite așa în 1971 bunicul a făcut împreună cu Vadym Lysenko
unul din cele mai scumpe filme din Studioul Odessa, 'Train to Farewell August'.
Bunicul a văzut aceste evenimente când era copil,
stătea cu părinții în Odessa pe timpul ocupației române.
l-am întrebat despre perioada aia,
dar răspunsul a fost "nici nu vreau să-mi amintesc."
"Ostilitatea care e cusută"?
U — R — și încă ceva.
“Ură”, sunt 3 litere.
"Ostilitatea care e cusută"?
De ce poze ai nevoie?
De cele dinsintea școlii de film.
Dinaintea școlii de film?
Aici sunt - înaintea școlii de film.
Hm, Igor asta e...
Cine e cel de lângă el?
Asistentul lui se pare
Doamne!
E ok, nu-ți face griji.
Ai reușit să montezi încă o cameră?
- Da, am reușit. - E bine atunci, nu mai contează.
[STUDIOUL DE FILM ODESSA]
De unde au luat ideea să filmeze ceva în Sanzhiika?
- Știi? - Da, știu.
De fapt, scenariul filmului 'Procurorul depune mărturie’ nu era interesant.
Și filmatul nu a împlicat așa multe.
Dar Leonid Burlaka e o persoană creativă. E un căutător.
El a cam adus fotografia normală în film.
O metodă înteresantă de a filma.
Chiar și la început, când actrița aleargă pe mal si camera zboară.
A adus aceste elemente poetice în film.
Și a dat viață filmului. Imediat.
Dar de fapt...
Erau doar interioare la început.
După, în timpul filmărilor,
au început să iasă afară cât de mult posibil.
Părea să fie de sine statator.
Nu era extrovertit pe atunci.
Și-a păstrat distanța.
Pe placa de tăiat.
- Ce vrei să tai? - Tulpina de varză.
- De jur împrejur? Asta? - Da, da.
- Dar se va destrăma. - Ba nu.
- Așa? - Da.
Poate ar trebui să o iei dintr-o parte? Asta.
Oh, haide.
- Acum tai tulpina. - Ușor, n-am ajuns acolo încă.
Deschideți-o, băieți.
[Locul de întâlnire nu poate fi schimbat]
În 1979 cel mai faimos film făcut de bunicul meu a fost
'Locul de întâlnire nu poate fi schimbat'.
A fost o mini serie TV pe care a filmat-o împreună
cu directorul Stanislav Govorukhin.
Arată-ți documentele, camarade.
Documentele sunt în regulă.
Toporkov este rănit grav.
Din fericire, Soloviov este încă în viață, dar nu știu mai multe.
Era un format nou pentru audiența sovietică.
Rolul principal a fost jucat jucat de
actorul și cântărețul Vladimir Vysotsky.
Firai tu, netrebnicule.
Ne-ai înșelat pe toți: cei care am supraviețuit
si cei care au murit nu au fost speriați de glonțul criminal.
SCenariul era ceva obisnuit pentru USSR.
Era dramă criminală cu o vedetă.
Arată dileme morale complicate și caractere multidimensionale.
Filmul a dat lovitura.
Mare parte din oamenii născuți în USSR l-au văzut de mai multe ori.
Erau și statui ale caracterului principal în unele orașe.
Sunt multe poze din spatele scenelor acestui film pe internet.
Cameramanul e vizibil aici mai mult din spate
dacă poți să-l vezi macar.
Am încercat să gasesc poze din spatele scenelor.
Arhiva filmului are cataloage care descriu fiecare cadru.
După etichetele 'Cadre de film', 'Odessa',
Eu am înființat 'Ucraina Sovietică' programul de știri din mai 1979,
Erau cadre din Studioul de Film Odessa.
Documentau procesul de filmare
și directorii care lucrau cu bunicul.
Era și un loc de intalnire in culisele filmului 'Locul de întâlnire...’
incluzând și...
PAN: ‘Cadre panoramice cu cameramanul’.
De fapt, astea sunt singurele cadre cunoscute cu bunicul meu în spatele camerei.
două secunde.
48 cadre.
Arată că bunicul, nu ca alții,
obișnuia să se uite in cameră cu ochiul stâng.
Era obiceiul lui.
Gustă, Igor.
Am reușit în sfârșit să-l conving pe bunicul să meargă la un doctor.
Nu este bine.
Nimic nu poate fi făcut in stadiul ăsta,
procesul e ireversibil.
Acum ochiul e orb.
Dap.
Cum te simți acum?
- Poți să te uiți la TV? - Cu un ochi.
Pardon? - Păi poti să te uiți la TV așa?
- Păi, e ok. - Cu un ochi. Ăsta e orb.
Ăsta e ochiul lui orb, obișnuia să se uite în cameră cu el.
La folosit o grămadă în viața lui.
Din momentul în care hemoragia ochiului s-a întâmplat, trebuia să acționăm imediat.
"Oh, nu e nimic", asta spunea.
Și acum e o pacoste.
Da.
Ți-am adus un film să îl vezi, unul nou.
A câștigat un Oscar anul ăsta pentru cel mai bun film.
- Pe bune? - Pentru tine să-l vezi, da.
- Okay, o să ne uităm. - De asta îți spun...
- Nu, se uită la TV, citește cărți nepoatei noastre.
Camerele de film aveau vizoare foarte slabe.
Eun mare inconvenient când filmau afară pe timp de zi.
Era mult efort să ajusteze și să țină pasul cu imaginea.
Camerele foto aveau aceeași problemă
și bunicul făcea multe poze.
Nu a ținut un jurnal.
Dar poți vedea aproape toată viața lui din arhiva lui foto.
O jumătate de secol în 450 de role de film.
Mai mult de 15,000 de cadre.
Aici familia lui, prietenii, călătoriile,
vacanțele, filmările, locațiile.
Dar, cel mai important, fiicele lui.
Cea mai mare - mama mea Olga.
și cea mică, Nastia.
Părea că aceste poze erau mult mai valoroase decât filmele lui.
Forografiile private pe atunci nu erau facute să fie arătate tuturor.
Ba din contră, să păstrezi ceva valoros pentru tine.
Ceva doar al tău.
- Așează-te aici..
- Pardon? - Așează-te, uite aici.
- Vrei? - Ce e aia?
- Clătită. - Super.
Pozele pe care le-am găsit în casa de vacanță,
acele filme stricate…
Le-am arătat unor prieteni care lucrează la o galerie.
Au sfințit galeria.
Și s-au oferit să expună fotografiile.
- Pe bune? - Da.
Păi, m-am gândit...
Mai pe scurt, pozele alea ale tale, de pe negativele stricate,
vor să le expună în galerie.
Ce părere ai?
Deci...
Ce vrei de la mine?
Te întreb: Ce crezi despre idee?
Amintește-mi te rog. Nu înțeleg.
Mai știi negativele de la casa de vacanță?
Da. - Acelea cu emulsia topită.
Le-am arătat unei cunoștințe.
Ei conduc galeria pe care ți-o arăt.
Ei o conduc?
Este galeria lor.
- Oh, galeria? - Este in Kiev.
Au oferit o expoziție acolo.
Să facă o expoziție.
- Și ce fac? - Nu știu.
- Poate, ar trebui să vii la deschidere. - Trebuie să vin?
Păi, dacă vrei.
- Unde era? - În Kiev.
Oh, Igor…
E rapid acum. E un tren accelerat.
Nu, dragul meu.
Va fi o deschidere, un fel de eveniment.
Nu,poate nu mai e o opțiune.
Crezi?
Nu, dragul meu.
Okay, mai gândește-te. Avem destul timp.
E într-o lună. Așa că gândește-te.
Mă voi gândi.
Tocmai am filmat schița asta.
Am vorbit de organizare cu ei.
Vreau să printez câteva poze în mărime mare.
- Deci va fi acolo? - Da, ăsta e locul.
Poftim.
Deci. E okay?
Bunico, coșul de gunoi e departe?
- Ce? - Coșul de gunoi e departe?
Undeva în spatele garajelor.
Am înțeles, își dă el seama.
De obicei, când îi spun să aducă niște apă
îi spun să ducă și gunoiul.
E un coș de gunoi la capătul clădirii.
Trebuie să explic de o mie de ori cum să...
mergi pe lângă clădire,
cum să găsească coșul de gunoi.
Păi, știi,
Cred că este greu și pentru el, de fapt.
De ce?
Cumva știe că ceva e neînregulă cu el.
Vine.
Normal că știe.
Dar nu poate face nimic în legătură cu asta.
Asta-i cea mai oribilă parte că știe tot.
Bunicul era unul din puținii cetâțeni sovietici care puteau călători ăn afară.
Din păcate, mereu călătorea singur niciodată cu bunica.
Pe atunci, cuplurile nu aveau voie să călătorească împreună.
Ca precauție să nu scape în vest.
La ce se gândea în aeroport când celelalte țări erau așa aproape?
Nu s-a gândit vreodată să fugă spre vest?
Probabil nu.
În anii 1970 și 1980 era o perioadă bună pentru ei în Odessa,
și personal și profesional.
Sudioul producea peste 16 filme pe an
Studioul le-a dat bunicilor mei un apartament și un loc pentru o casă de vacanță.
Pământ pe un câmp lângă un lac.
Totul de aici a fost făcut de mâinile bunicului meu.
Totul e construit de la zero.
După standardele sovietice, avea orice și-ar dori vreodată cineva:
o mașină, o casă de vacanță și un videoproiector.
În anii 80, casetele VHS au ajuns în uniunea sovietică.
Bunicul meu putea să împrumute o cameră de la studio
să captureze momentele importante.
- Putem să mergem? - Da!
De exemplu, să filmeze nunta părinților mei
sau deschiderea primului festival de film din 1987.
E greu de crezut că toate astea se întâmplau în Odessa sovietică.
A filmat și călătoriile lui în afară
- Nu vom prinde niciodată din urmă...
He filmed the displays full of regular goods
that were hard to find in USSR: shoes, groceries, TVs...
VHS devenise din ce în ce mai popular.
Închirierea video a apărut cu filmele care nu puteau fi văzute la cinema.
Veniturile distribuției de film sovietice au început să scadă.
Am pornit camera noastră în Octombrie, 1990.
Sunt vremuri grele.
Criza financiară, devalorizarea monedei sovietice.
Prăbușirea unor mari instituții.
Destinul Studioului de Film Odesa este de asemenea incert.
Cei care vor vedea acest film în viitor
vor ști cum s-a terminat totul.
Dar noi nu știm nimic încă.
În 1991, Uniunea Sovietică a căzut.
Deci, filmul sovietic a căzut de asemenea.
Erau din ce în ce mai puține filme făcute în anii următori.
Mulși angașați și-au pierdut jobul
Bunicul a fost norocos.
A filmat câte ceva in anii 1990.
Totusi, acelea erau filme la o scară mult mai mică.
- Antonovych, nu focusează. - L-ai pornit? Nu.
Nu merge.
Trebuie să apeși ‘full’.
Vezi? Destul?
Da, hai să filmăm.
- Am terminat? - Da. E patru jumate.
Acum bunicul ne filma copilăria.
- Păstrează-l.
Și sari.
- Bunicule, bunicule. - Nu poate să-și dea seama că vii.
- Să mergem. - Bunicule, bunicule.
Haide.
Unu!
Doi!
Și trei! Și acum singură.
Întoarce-te și pedalează mai departe.
Stai nemișcată, nu te întoarce
Ne vedem, dacă vrei.
Foarte bine, Igor!
- Nu ai obosit să ții camera în mână? - Sunt bine.
- Filmează? - Da!
Stai aici... fă o poză mare. Ține nivelul.
Ține aici... fă o poză mare. Ține nivelul.
Da. Bun, acum apasă "Stop"
Ultimul film al bunicului a fost lansat în 1999.
- Continuăm. Scena 33, tura 1.
Afost un an cu lansări de filme semnificative.
'The Matrix', 'Fight Club', 'Toy Story 2', 'Star Wars, Episode 1'
...și al bunicului 'Cum un fierar a căutat fericirea'
- Totul este al meu!
Era cu buget mic,
foarte mic.
- Apoi am avut un cadru albastru..
- Și îsta whack, whack, whack! Și asta e.
Mare parte din colegii bunicului erau pensionari.
Rola asta video e marcată 9 octombrie.
E ziua bunicului. Împlinește 60.
- Deschide și toarnă!
Trebuie să bem pentru o persoană minunată și talentată!
Să trăiască mult și să continue
să ne aducă fericire prin arta lui.
Din adâncul sufletului
Îmi doresc să fie sănătos și sincer bucuros.
Și de asemenea și familia lui, copii, nepoți.
Numai bine vă doresc!
Sincer, o parte din tineret în curând ăl va invidia pe Leonid.
Pentru că începând de astăzi, va dezvolta sclerotica.
Ca într-o anectodă...
Plănuiești să vii la ce-a de-a 100 a aniversare a studioului?
În primul rând, nu știu dacă voi fi sau nu invitat.
Sigur vei fi invitate.
Nu e sigur deloc.
Nimeni nu l-a felicitat pe bunicul la ziua lui de 80 de ani.
Nici Uniunea Creatorilor de Film Odessa,
nici cea națională.
Nimeni! Nici o scrisoare, nici un telefon, nici un mesaj.
Ținând cont că a făcut 80 anul trecut în octombrie.
Dar nimeni nu a făcut nimic în această ocazie.
Desigur, își aduc aminte de el la studio.
Și știu că fac un film despre bunicul.
- Pe bune? - Sigur. Sudioul încearcă să ne ajute.
Cel puțin, nu ne crează obstacole.
În ultimii 15 ani studioul a stagnat.
Uneori se filmează, dar mare parte e producție de serviciu.
Studioul a devenit privat acum
dar e sigur că producerea de film nu este o prioritate.
Pentru că în ultimii 15 ani studioul nu s-a dezvoltat.
Filmele care sunt depozitate aici, în acest depozit umed,
au fost văzute de milioane de oameni.
Unele din ele au fost parte din festivale de film internaționale
și unul din ele nominate pentru Oscar.
Încă unul e depozitat aici.
Sunt peste 400 de filme acolo.
Acesta e 'Iartă', următorul său film.
În cățiva ani filmele ar putea fi pierdute pe vecie.
și în jur de 30 de filme au fost filmate împreună cu bunicul.
Astea obișnuiau să fie mici, nu?
Da.
Deci erau mici, să poți vedea delta.
Iar acum sunt înalti, cu coroane mari.
Oh vai, sunt așa obosit.
- E de la căldură? - Da.
Și trebuie să am de aface cu toată.
"Leonid, ia asta din magazie."
"Dar unde e magazia?"
Aici, prima ușă.
"Unde? Unde mă duc?"
Dar înțelegi că...
Da, dar doar îți spun de ce sunt obosită.
Pentru că trebuie să meargă în magazie,
Să ia ce i-am cerut
și să îl aducă înapoi.
Înțeleg că nu va fi mai bine.
Dar mă rog la Dumnezeu să nu se agraveze.
- Deci, linia de jos este... - Am întețeles.
Mă rog să nu se agraveze.
Să își amintească că trebuie să folosească toaleta.
Aici, trebuie să îl duc la toaletă.
Stai aici.
Săracul.
Pur și simplu nu pot să accept gândul că este așa acum.
Nu, oricum nu ne oiate auzi.
Era așa de vioi.
Niciodată nu a avut probleme cu ceva tehnic.
Doar scanăm întreaga arhivă.
Toate rolele foto.
Le scanăm să ne uităm la ele pe computer.
Și sunt atâtea poze cu Nastya.
Efectiv, e în oricare al treilea film.
Nastya, fata cea mică.
Foarte multe poze cu Nastya mică.
E ciudat dar sunt mai multe decât cu Olya, mama mea.
Nu-mi amintesc.
Nu la asta mă refer.
Doar eram curioasă despre asta.
De ce a plecat?
De ce s-a întâmplat așa?
Spune-mi mai multe, poate-mi amintesc.
O mai știi pe Nastya?
Nastya, fata cea mică.
Păi, nu încă.
În regulă, o să-ți arăt poze mai târziu.
Okay.
Ce frumos.
Astea sunt poze cu...
Wow, atât de frumos.
Și astea sunt din filmul scanat.
Și cine-i aici?
- Păi, e Nastya. - Asta e Nastya, da?
Ce țipete!
Wow. O față severă.
Buzele...
...sunt fix în mijloc.
Minunat cadru.
Nu știu cum să-mi ajut bunicul acum.
E imposibil să-i salvez memoria,
dar măcar moștenirea lui poate fi salvată.
Dacă nu vom insista mai mult, nu doar filmele bunicului
dar toate filmele din studioul Odessa, incluzând filme de Kira Muratova
Stanislav Govorukhin, Piotr Todorovsky și mulți alții vor fi pierdute pe vecie
Nu doar din cauza condițiilor de depozitare,
dar și de la riscul că studioul poate fi desființat și refăcut.
Cum s-a întâmplat cu majoritatea clădirilor deținute de stat.
A luat jumătate de an de negocieri să convingem lumea
că filmele trebuie să fie mutate intr-o arhivă de film bună.
420 de filme în mii de cutii cântărind aproape 6 tone.
Acum filmele vor fi depozitate în arhiva Națională de Film din Kiev.
Are toate condițiile necesare depozitării, restaurării și digitalizării.
Acolo ne-am dat seama ce s-a întâmplat cu rolele de poze ale bunicului
Aparent, nu au fost stricate intenționat.
Structura filmului în sine era de vină.
În USSR periculosul film nitrat era folosit în mijlocul anilor '60.
Emulsia se dizolvă și la temperatura camerei
și cauzează distorsiunile pozelor.
În 2018 am deschis prima expoziție de fotografii ale lui Leonid Burlaka.
Mai târziu le-am arătat mai multor orașe.
În 2019 expoziția asta s-a deschis în Odessa.
Recunoști alea? Pozele tale.
Da. - O recunoști?
Edin aceeași rolă de film.
- Îți e frig? - Nu, nu chiar.
FestiFilm...
E un tricou de la festivalul de film.
Acum ploaia s-a oprit...
[SFÂRȘIT]