EN NETFLIX-SERIE
Sommerfugleffekten.
Ideen er at små vingeslag fra et insekt kan føre til en kjedereaksjon
som får ringvirkninger på andre siden av jorda,
og skaper nok vind til å utløse en tornado.
Litt drøyt? Kanskje.
Men i stedet for én sommerfugl, se for deg effekten av et par milliarder.
Og i stedet for sommerfugler,
se for deg effekten av over to milliarder mennesker,
som økte CO2-nivået i atmosfæren over hundrevis av år.
Noen ukjente ofre for temperaturøkningen
bor her, på denne lille øygruppen utenfor Australias nordøstlige kyst.
Havnivået fortsetter å stige,
og oversvømmelsene er så ille at hele øyer dekkes.
Selv om øyboerne knapt bidrar til at CO2-nivået øker,
er de svært utsatt for effektene.
Vi er heldige nok til å bli invitert til å utforske en av de små øyene,
og se alt den har å by på.
Fra urgammel kultur til urørte strender.
Og verdens beste fiske.
Gjør deg klar, og fest setebeltene.
Eventyret
begynner snart.
Vi begynner dagen i Melbourne sentrum,
for å få en forsmak på Torresstredet her på fastlandet.
Restauranten eies og drives av urfolk, og heter Mabu Mabu.
Sjefskokk og eier Nornie Bero er født og oppvokst
på en av de små øyene vi skal til.
Vi er her for å få hennes perspektiv, og lære å bake hennes berømte brød,
basert på en familieoppskrift fra Torresstredet.
-Velkommen. -Takk.
-I dag skal vi lage "damper". -Kult.
Jeg vokste opp med det.
Vi bruker ikke ildgrop, vi har moderne teknologi.
-Men vi skal lage det tradisjonelt. -Kom igjen.
Ok, vi går i gang, med litt mel i bollene.
Vi lager det med gresskar.
-Hiv det i bollen. -Wow.
Bare ta en håndfull.
-Sånn, hiv det oppi. -Føles godt.
-Vi skal knuse… -Ja.
…gresskaret inn i melet.
Hva betyr "mabu mabu"?
Det betyr "forsyn deg."
-Som å ta for seg. -Ja. Bon appétit.
Ta deigen ut, og legg den på melet.
Jeg liker å kjøpe rett fra bonden.
Jeg prøver å omgå mellomledd om mulig.
De fleste ansatte er urfolk.
Jeg husker det var krevende å komme inn i bransjen.
-Det er noe du brenner for. -Ja.
Og jeg får vist fram andre urfolk-bedrifter her også.
Din ser bra ut. Zac, du knar for hardt.
Elendig? Ok. Jeg knar alltid for hardt.
Bare mykt.
Jeg er øy-jente, så vi må bruke bananblader.
Å, ja!
Vi skal varme opp bladene. Vi vil få ut oljene, for å fjerne smaken.
Kjøkkenet er moderne, men vi kopierer eldgamle metoder for å lage damper-brød.
Når du legger det på,
-ser du oljene komme ut med en gang. -Umiddelbart.
-Legg deres der. -Umiddelbar fargeendring.
Olje fra bladet er en viktig del av prosessen.
Pakket rundt deigen i ovnen…
Legg den blanke siden ned.
…gir løvet skorpen god smak og konsistens.
Legg brødet i midten.
Så surrer vi sidene, og bretter den under til en fin leiv.
-Kult. Sånn? -Ikke verst!
Tradisjonelt sett blir brødet gravd ned sammen med glødende kull,
men vi bruker ovn.
Fortsatt håndlaget, men med en moderne vri.
I mellomtiden lærer vi mer om Nornies erfaringer fra oppveksten.
Det er en øygruppe, og alle har ulike dialekter.
Min er Meriam Mir.
Meriam Mir.
-Bra uttale. -Ok.
Og mabu mabu er språket til Meriam-folket.
Kult.
Vår viktigste totem er en gekko som heter wanpun,
og også beizam, som er en hai.
Vi har lært om totemer før, en åndelig tilknytning til visse dyr,
og ansvar for å bevare dem.
Det synet på økosystemet er nok et eksempel på
hvor flott deres kultur er.
-Hva betyr de? -Wanpun er et hellig dyr
fordi de sier fra om du får besøk.
Om du hører det, er det enten bra eller dårlig.
Og haier er… Vi spiser dem ikke.
Jeg spiser ikke "flake".
Går du til en fish & chips-sjappe får du alltid hai.
-Er det sant? -Ja, "flake" betyr hai.
Det visste jeg ikke.
Det er sant. Studier har avdekt at australsk fish & chips,
eller "flake fish", ofte er hai.
På grunn av merkingslover kan artene som serveres være truet.
Det er nok best å bare bestille chips.
Så om du ikke vil spise hai,
må du be om andre typer fisk de tilbyr.
Det er godt å vite.
Ja, det er ikke bra.
Aldri. Jeg elsker haier.
De er en del av kulturen vår. All vår mat kommer fra havet.
Man overfisker aldri, for du må alltid fiske igjen.
Det er en livssyklus der oppe.
Vi er flerkulturelle, så vi hater ingen,
og vet hvordan vi skal bo sammen.
Vi skal til Torresstredet. Gleder meg til å se det.
Med en slik oppbygging er jeg enda mer spent.
Er tatoveringene av krydder og sånt?
Ja, jeg har en salt og en søt side.
-En salt og en søt. -Ikke overraskende. Så kult.
Du får enten den søte eller den salte siden.
Jeg skal ikke tatovere meg før jeg har en like snedig bakgrunn.
Hva er dette laget av?
Dette er smør og lys sirup.
Lys sirup er mest vanlig i Australia.
Det er som melasse.
-Ok. -Rent sukker, i grunn.
-Har du vegansk smør også? -Ja.
-Bra. -Ja.
-Vi bruker bare vegansk smør her. -Kult!
-Vi bruker ikke andre typer smør. -Herlig.
Jeg spiser bare vegansk smør, selv om jeg ikke er veganer.
Akkurat.
Jeg elsker kjøtt. Beklager.
-Det er greit. -Og fisk.
Ja.
Øyfolk kan ikke være vegetarianere.
Det går bra.
Jeg tuller, det fins øyfolk som er vegetarianere.
Men de bor her.
De forlot øya.
De dro.
Herregud.
Darin blir herjet med.
Ingen unnskyldning nødvendig.
Men vi har mange veganske kunder,
fordi jeg lager mye med søtpotet, og fargerike grønnsaker.
Ikke for å legge en demper på stemningen, men bør vi sjekke brødet?
-Den var fin. -Herlig.
Pønsket du lenge på den?
-Akkurat. "Når kan jeg si det?" -Nei!
-"Når kan jeg dra den?"
Men uansett, brødet er ferdig.
En ting jeg vet om baking er at du kan lukte når det er ferdig.
Det lukter herlig.
Du lukter det allerede.
Bananbrødet. Ikke et dårlig første forsøk.
Din har en fin skorpe. Se på det!
-Wow. -Ikke verst!
Jeg gjør mitt beste.
Det er din.
-Ikke en dårlig rett. -Bra. Takk for tillatelsen.
Smør det på.
-Så mye? Litt mer? -Ja, perfekt.
Klar, ferdig… Smak.
Det er helt utrolig. Takk.
Det beste er å dele med andre, syns jeg.
-Det er for godt. -Se der.
Hva sier dere da, Zac og Darin?
Mabu mabu!
Ja! Ta en skive.
-Så flott. -Tusen takk.
Dessverre, om dere spiser damper sånn, vil dere se ut som oss.
Dette skjer ikke av seg selv.
Med magen og hodet fulladet,
forlater vi fastlandet for eventyrets hovedrett.
Torres Strait Islands.
Det må noen flyturer til for å komme fram.
Jeg har ingenting imot å fly, men jeg liker større fly.
Jo mindre flyet er, jo mer engstelig blir jeg.
Flyet er i det minste ikke så lite.
Det er det neste flyet? Herlig.
Herregud.
-Sånn, kjære. -Takk, mor.
Klar til avgang.
Nå er jeg trygg.
Hvilken av disse er menyen?
Jeg får spørre kabinpersonalet.
Å ja, det fins ikke kabinpersonale.
Jeg letter på spenningen med en vits fra DC Comics.
Jeg har hørt om en gruppe supersterke kriger-kvinner
som bor på øya.
-Jaså? -Og de drar aldri.
Det rare er at du ikke ser den med det blotte øye.
Du må gjennom en portal til en annen dimensjon.
-De lagde en film om det. -Jaså?
Er de Wonder Women?
Dette opptaket kan ikke brukes.
Oi, er noen andre nervøse?
Nei!
Ja.
Ja da.
Vingen vibrerer. Den gjør ikke det, men den gjør.
Å, du store.
Oi.
Se på det.
Ikke alt må på Instagram, Darin.
Torres Strait Islands er en gruppe på omtrent 250 øyer
ved Australias nordlige kyst, sør for Papua Ny-Guinea.
Av de 250 er bare 18 øyer bebodd.
Vi skal besøke Masig, også kjent som Yorke Island.
Den er liten, ikke mer enn 1,3 km2
i det krystallblå vannet i Torresstredet.
Bare noen av øyene kan ta imot et fåtall turister.
Man må ha tillatelse av et lokalt råd for å besøke Masig.
Det har vi, så klart.
Om vi faktisk kommer fram, da.
Det er alltid et godt tegn når flyet har én propell.
Om du trenger en reserve, fins det ikke.
Jeg hadde foretrukket to propeller.
Det er flott å se urørt natur.
Se på den lille øya. Helt sprøtt.
For en gave å få besøke et sted om ikke tar imot turister,
og forhåpentligvis rette søkelys på ting som foregår der.
Jeg føler meg beæret av at vi får komme, med hele teamet,
at mange får bli med oss for å dele deres fortelling.
Hører ikke Darin den lyden? Tror ikke det betyr at potetene er ferdig.
-Faen, hva var det? -Et lite varsel?
Et hissig pip.
Låter ille.
Er det øya vi skal til?
-Du… Herregud. -Å du store.
Alle vinker.
-Gjør de? -Ja.
Det er…
Herregud.
Bra, pilot!
Vi klarte det! Jeg sa alt ville gå bra.
Masig har en komplisert historie, som vi snart finner ut.
Når havnivået stiger kan slike små øyer vaskes vekk,
som gjør at disse folkene mister bosted og kultur.
Fiske er hovedindustrien,
og offentlige ansettelser som opprettholder infrastrukturen
for de 270 beboerne her.
Det er så lite at elever må dra til en annen øy,
eller fastlandet, på videregående.
De fleste fullfører skolen og ønsker å flytte vekk.
Mens globale klimaendringer påvirker landet,
håper innbyggerne at regjeringen og verdenssamfunnet redder dem.
Om folket fortrenges, forsvinner arven etter dem,
og seks generasjoners historie kan forsvinne ut i havet.
Det meste av Masig ligger snaut tre meter over havet.
Når havnivået stiger gradvis hvert år,
vil områder for fangst og jordbruk bli utilgjengelige.
Samfunn i nærheten ligger allerede under vann.
Disse menneskene har nesten ikke bidratt til klimaendringene,
men de rammes hardt av virkningene.
De kan være den siste generasjonen som bor her.
Vi er takknemlige for invitasjonen,
og gleder oss til å ta til oss alt vi kan fra de herlige folkene her.
Masigal-folket ønsker dere velkommen til øya vår.
Vi er en del av Kulkulgal-folket. Det er en ære å ha dere her.
Takk for at vi fikk komme.
Drikk.
Takk for oss.
Hei, velkommen. Jeg er Fraser.
Zac, hyggelig. Bala.
Dette er Fraser, vår kontaktperson og vert.
Ungene er iallfall nysgjerrige.
-Pris Herren. -Mange takk. Så flott.
Føl dere som hjemme.
Gleder meg til besøket.
Jeg føler stemningen komme. Bare avslapping.
Så flott. Nesten hele øya kom for å hilse på.
Alle er så søte.
Sultne og slitne etter reisen
satte vi oss ned med lokale representanter for en fellesbønn
og pizzafest. Jeg har aldri følt meg mer som hjemme.
Som en familiegjenforening med ukjente.
Fraser påpekte at de fleste kjenner alle, og mange er i slekt.
Det er et lite, tett samfunn, og du kan føle båndet mellom dem.
Alle ble kjent, vi lo og snakket,
og nøt maten mens sola gikk ned.
Stigende havnivåer truer ikke bare Masig. Det er et globalt problem.
Men hva gjør at havnivået stiger?
-Hei. -Hallo, du.
Arten min har vært her lenge.
-La meg vise deg. -Ok.
Vent. Jeg hater å fly!
Etter hvert som industrialiseringen øker,
har det skjedd en urovekkende økning i CO2-nivået.
Mye drivhusgass fanger varme i atmosfæren,
som gjør at gjennomsnittstemperaturen øker.
Det gjør at havet blir varmt og tar mer plass. Enda verre,
55 % av verdens CO2 stammer fra bare fire land,
og noen av tallene står ikke i stil med befolkningsandelen.
Problemet er at ringvirkninger fra de fire landene rammer hele verden,
i form av ekstremvær, truet landbruk,
stigende havnivåer, og mange andre bekymringer.
Skjønner du tegninga?
Å nei.
Husk at det ikke skjedde plutselig, så løsningen gjør heller ikke det.
Sant, men det er aldri for sent å begynne.
Om alle kutter karbonutslipp på alle mulige vis,
og krever endring fra myndigheter verden over,
kan vi sakke ned eller reversere klimaendringene.
-Takk for skyssen. -Ha det kult, kompis. Og takk.
Den fuglen låt kjent.
Neste morgen skulle vi oppleve Masigs viktigste industri,
og en flott turistaktivitet, fiske.
Ikke alminnelig fiske. Dette er en populær eksportvare her.
Vi kaller det hummer. Her kalles de "cray".
-Hallo, balas. -Hallo, bala.
Dette er onkel Ned, og hans sønn, Ned.
-Klare? -Tror det.
-Hei, bala. -Hei, bala.
Og en tilfeldig hund.
Tror ikke det vil fungere.
Skulle gjerne hatt deg med, men vi kan ikke.
Du må nok snu!
Når hopper jeg uti og viser fram livredder-ferdighetene?
Vi spurte om vi burde hjelpe den, men alle sa
at hun var helt rolig, og ikke i fare.
Sånn, ja.
Og hun heter Precious.
Precious var trygg, og vi var klare til å dra.
Jeg elsker å fiske, og å oppleve nye ting.
Vannet er krystallblått og perfekt.
Fiskeindustrien her setter få spor etter seg,
og området trues ikke av forurensning og overfiske, enn så lenge.
Jeg var helt ubekymret, til jeg kom på at det er varmt havvann.
Som vi lærte av øsetesten, om det smaker salt…
Smaker salt. Da er det hai der.
…da er det hai.
-Sett noen store i det siste? -Bare ved brygga.
-Hvor lenge siden? -For tre uker siden.
Trodde du skulle si år.
-Hvor det fins vann, fins det… -Hai.
-Alltid hai. -Ja.
Ok. Jeg er spent. La oss fange noen hummere.
Ja.
Hurtig og effektivt.
Jeg skal ikke uroe meg for hai. Det er som å fly.
Haifrykten sitter bare i hodet. Helt til jeg ser en ryggfinne.
Er det med en snorkel?
Ingen snorkel, bala. Vi er fridykkere. Store lunger.
GoPro-kamera går.
Da gjør vi det.
Å finne hummeren er ikke så lett.
De gjemmer seg under alt de kan, og du må jakte på dem.
Det tar tid og energi, og derfor koster de så mye.
En gjennomsnittlig hummer selges gjerne for $80.
Og de er svære!
Helt ærlig gleder jeg meg ikke til å dra en ut fra steinene om jeg finner en.
Men Ned er proff.
Takk og lov, ellers hadde vi druknet eller sultet i hjel.
Vanskelig å få tak i dem?
Dette er krevende. Veldig krevende.
Jeg bør ta pause, og se hvordan det gjøres fra båten.
Vil dere uti igjen?
Ja, høres bra ut. Vi bare ser hvordan de gjør det,
så vi vet hvordan…
Ja.
Må bare lære ved å observere.
-Vi er ikke slitne eller noe. -Dere er full av energi.
Jeg kan holde på i to, kanskje fire timer til før jeg bli sliten.
Dere er som fisk. Må fjerne skjellene fra ryggen din.
Ja.
Ok, pausen er vel over. Uti med oss.
Ned har funnet noen hummere under disse korallene.
Klar til å ta på deg hanskene, Zac?
Dæven, den er diger!
Zac, har du hansker? Ta på begge to.
Den er stor. Enorm!
Den er stor og tung.
Hva har du der, Zac?
Og det er min jobb å få den til båten.
Som en stor "facehugger" fra Alien,
og sikkert like hissig om den kommer ut av nettet.
Takk, broder. Det var utrolig.
-Pris Herren. -For et herlig dyr.
-Bra jobba. -Det var gøy.
Å være ute i det vakre havet, jakte på hummer,
og fange en diger en…
Denne opplevelsen vil jeg aldri glemme.
Etterpå tok vi en pause for å lade batteriene.
-Hvordan går det? -Darin.
Så tok Fraser oss med på en rundtur.
Jeg skal vise dere rundt i byen vår.
Herlig.
Dette er Yorke Island. Masig er det tradisjonelle navnet.
-Masig. -Masig Island.
-Vil du uttale det, Zac? -Masig Island?
Ja, sånn sies det.
Vi ligger i den midtre øyklyngen i Torresstredet.
Vi er en del av Kulkulgal-folket.
"Kulka" betyr blod. Vi er av samme blod.
Dette er vårt samfunn, vår stamme, og det er vi stolt av.
Hvor mange bor her på øya?
For tiden er det ca 250.
Det har vært stor nedgang de siste 12 årene.
Mye fordi folk har flyttet sørover for å finne jobb.
Øya er liten, og har ikke infrastruktur til å ta imot turister i stor skala.
Men små mikro-bedrifter tilbyr unike ferier til svært små grupper.
Kan det utvides? Og i hvilken grad?
Kanskje det fins uutnyttede, bærekraftige muligheter.
Kan de øke det kulturelle aspektet,
som vi så i Cooya Beach?
-Sånn, midt på. -Wow!
Du som er herfra, og vet hva utfordringene er, hva er alternativene?
Hvordan bruker vi økoturisme til å fremme et budskap, men selge et produkt?
Vi utnytter det ikke, vi bruker det
for å fortelle om problemene vi er stilt med.
Samtidig har vi noe å leve av,
og lar neste generasjon bry seg om å leve på samme vis.
Det er uten tvil et av de vakreste stedene jeg har besøkt.
Det er rart, som du sa tidligere,
at selv australiere vet ikke om Torresstredet.
Jeg vil si at kanskje 90 % vet ikke stort om Torresstredet.
Det er ironisk i det 21. århundre.
Det er jo ikke bare vår historie, men også Australias.
Om australiere snakker om hvordan vi kan endre klimaet,
er dette en start.
Folket her er vanskelig stilt.
Hvordan får man alle til å bry seg om en liten gruppe
som er så påvirket av valgene som resten av verden tar?
Disse øyene er knapt synlige på kartet.
De fleste vil aldri sette sine bein her.
Det vil trolig aldri bli kjent som et turiststed,
men deres budskap fortjener å få oppmerksomhet.
Folk lever i uvisshet om konsekvensene,
fordi de ikke ser dem med egne øyne.
Om du bor i byen, ser du ikke at erosjon foregår.
Om du bor i betongjungelen, i bykjernen,
eller i en fin leilighet,
er det helt greit.
Men folk må forstå følgene av valgene de tar
for utsatte steder.
Absolutt.
Det er viktig at folk forstår det, og at vi kobler det med…
Det må gjøres tydelig og menneskelig
gjennom fortellinger som folk kan forstå.
"Jeg har et valg, og dette er følgene for folk jeg bryr meg om, men ikke kjenner.
-Ja. -Dere er i en unik posisjon her.
Det er relativt uberørt.
Folk vet ikke stort om det enda. Det er utrolig vakkert.
En nydelig øy, med så mye å by på.
I tillegg er hensikten med å hente besøkende god,
for å forklare miljøpåvirkninger og la folk se det selv.
"Dette skjer på øya vår." Det er en flott idé.
Fraser tar oss med til butikken. Det fins bare to på øya.
Selger de det ikke, trenger du det ikke, og det fins ikke andre steder.
Min middag blir fangsten vår i sted, så Darin må finne grønnsaker.
Vi griller i kveld, sant?
Ja, over åpen ild på stranda.
-Kult. -Vil du handle litt?
-Grønnsaker, Darin? -Absolutt.
Kan ikke si nei til bananer.
Alt kommer med båt ukentlig, og butikken subsidieres av en ideell organisasjon
for å skaffe viktige varer til fjerntliggende områder.
Darin har det han trenger til i kveld.
-Kredittkort. -Takk.
-Takk. Eso. -Vær så god. Eso.
Og Mitch fant selvfølgelig en godbit som teamet deler på.
-Se så glad han er. -Pepperkakemannen.
-Dette er alt fiskeutstyret. -Hvor mange er fiskere her?
Sikkert… Mange av guttene gjør det. Sikkert 20 gutter, omtrent.
-Wow. -Ja.
Det er utrolig.
Man kan gå over til den øya.
-Kan man gå dit? -Og de der.
Samme hvordan øya vil se ut om hundrevis av år
ser folk på Masig etter bærekraftige løsninger i dag.
Vi må sørge for matsikkerhet, strøm, helsetilbud og internett.
Det er livsviktig.
Vi må ha egne reserveløsninger for denne delen av verden.
Om vi ikke spør oss om det nå,
ligger vi an til et enormt sjokk.
Her skjer alt samtidig, med en veldig avgrenset befolkning.
I byen fokuserer alle på én ting, forurensning og energiproblemer.
Men her skjer alt på samme tid.
-Ja, akkurat. -Ja.
Det er summen av alle de ulike tingene i liten skala.
Man kan se i sanntid hvordan de ulike tingene
faller sammen på samme tid.
Ja.
Folk på Masig ser etter løsninger for å utvide økonomien.
Potensialet for mer sportsfiske og matturisme gir flere muligheter,
om det er bærekraftig.
-Hei, kompis. -Se, Precious er tilbake!
Au da. Darin blir kanskje borte for godt.
Dette er et paradis.
Vannet er herlig og krystallblått.
Faktisk virker det som et perfekt sted for en pause.
Det er førsteklasses hundepadling.
Mens vi nyter havet lurer jeg på
hvor mange generasjoner Masig har igjen over havet.
Kanskje verden kan forandres. Kanskje er det ikke for sent.
Denne lille delen av jorda er så bra som det kan bli.
Sola går ned, og dagen nærmer seg slutten.
Vi skal feire med våre nye venner, og spise på stranda.
Hovedretten er den store hummeren vi fant tidligere.
Skikken er at guttene utfører en tradisjonell dans.
Det er viktig at hver generasjon holder tradisjonene i hevd,
slik at kulturen alltid overlever.
Musikk, dans, mat.
Feiringer er de samme hvor enn du drar.
Nå gjenstår bare én ting.
Sørge for at linsene er rene. Hei, Mitch!
Ok, nå kan festen begynne.
God ettermiddag, pappa. Tante. Dette er min onkel, Mike.
-Hyggelig, Zac her. -Darin, hyggelig.
-Hyggelig å møte dere. -Takk for at vi fikk komme.
Guttene skal holde forestilling.
Onkel Mike skal forklare dansens viktighet.
Det er en stjernedans.
I vår kultur er stjerner,
siden vi er sjøfolk og lever av havet,
og bruker stjernene til å navigere etter,
er stjerner viktige for oss.
-Så en gang var det du som danset? -Ja, og Fraser også.
Og koreografien er sikkert lik?
Ja, dette er underviserne.
Ok, fra generasjon til generasjon.
-Det er flott å høre. Takk. -Takk.
Kulturen er tett knyttet til havet,
og også med stjernene.
Se på guttenes hender.
Du ser at de holder avbildninger av stjernene på himmelen.
Kulturen bevares gjennom sang og dans,
og videreføres fra en generasjon til den neste
som fortellinger om mytologi og legender.
Så kult.
Bra jobba.
Godt gjort.
Du er en stjerne.
Hyggelig. Dere var flinke.
Showet er over, og nå blir det middag.
Dette er Mikey, kveldens kokk.
Han steker hummer på bål,
som man har gjort her på øya i tusenvis av år.
Det utrolige med stekemetoden for hummer og fisk
er hvor lite forarbeid som må til.
Det tas ut av havet og stekes over åpen ild.
Mer naturlig blir det ikke. Gleder meg til å smake.
-Hei, Michael. -Hvordan går det?
-Mikey. Darin og Zac. -Godt å se deg.
Her er den fine hummeren dere tok, og litt fisk.
Så bra. Hvordan skal den stekes?
Vi legger den bare på ilden.
På en rist.
Fisken legges på folien.
-Det var den første du tok? -Ser større ut nå.
-Jeg syns det. -Du store.
Ok.
-Se på det. -Jøss.
De ser fine ut.
-De ser lekre ut. -Utsalgsprisen er nok $80.
Wow! Så det er et festmåltid.
Ja visst.
Vil dere smake?
Vi begynner med en forrett som også ble fanget i dag.
En spinefoot, en mild, hvit fisk.
Det er ferskt.
Rett fra grillen.
Har aldri smakt den før. Så godt.
Godt å vite hvor den kom fra. Den er ikke fra oppdrett.
Det er bærekraftig og lokalt.
-Vil noen andre smake? -Hvor er Mitch?
Det vil de garantert.
Corey er nærmest.
Men jeg vil ikke ødelegge opptaket, så jeg tar en bit til.
Jøss, det er godt.
Og nå kommer hovedretten.
Resultatet av dykketuren vår. Hummeren.
Den skuffer ikke. Husk, dette er bare hummer.
Ikke bare hummere, men store, vakre, møre hummere.
Grillet skalldyr, slik naturen foreskriver.
Fy søren.
Hverdagsmat for oss.
Wow, det er utrolig.
Prøver ikke å gjøre deg sjalu.
Det er… Se på den. Se hvor stor den er.
Ja.
Flott tekstur, med perfekt tyggemotstand.
Akkurat nok salt fra havet den levde i.
Du smaker friskheten av havet i hver munnfull.
Men vi må ikke glemme Darin.
Hvordan ser grønnsakene ut?
Han spiser tradisjonelle knoller,
en rotgrønnsak som minner om jams eller potet.
Se på det.
Pluss et par andre grønnsaker kjøpt på butikken.
Å ja.
Ser bra ut.
Se på det.
Jeg setter alltid pris på Darins iver og entusiasme
for livets plantebaserte gleder,
og han skal ha for å stå ved prinsippene sine.
Han bryter nesten aldri egne regler.
Det er ikke en smakskonkurranse.
Vel, jo, og jeg vinner.
Denne vinner absolutt.
Det var en perfekt dag.
Vi er så glade for å ha møtt alle her, og setter pris på gjestfriheten deres.
Mike, koeyma eso.
-Takk. -Den er god.
-Koeyma eso, broder. -Dere dykket, så…
Jeg lagde bare maten. Håper dere likte det.
-Takk. -Ingen årsak.
-Koeyma eso, broder. Takk. -Med fornøyelse.
-Glad i deg, broder. Koeyma eso. -Glad i dere.
Å få oppleve øylivet her på Masig var en unik mulighet.
Av og til vil folk bare fortelle sin historie.
De er ikke ute etter et svar, bare at du lytter.
Det fins ingen enkle svar her. Kanskje svaret ikke fins.
Idet jorda blir varmere kan denne lille øya en dag synke i havet,
og menneskene her må flytte for å starte livet et annet sted.
Selv om strendene og husene deres kanskje forsvinner,
vil deres historier, musikk, dans og latter
forhåpentligvis fortsatt bli videreført til neste generasjon.
Jeg har aldri tenkt på det, men akkurat som vi deler jorda,
deler vi stjernene.
Kanskje neste gang du ser på nattehimmelen og kikker på stjernene,
husker du kontakten med mennesker langt unna,
hvor enn de er.
Vi anerkjenner Australias tradisjonelle eiere.
Vi takker de eldre for å ivareta minner, tradisjon, kultur og håp
for aboriginer og folk fra Torresstredet.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl