СЕРІАЛ NETFLIX
Життя — це поїздка.
-У чому секрет? Тепер зчеплення? -Так.
І ця поїздка повна неочікуваних…
Гаразд!
…вибоїн.
І хороших, і поганих.
Хоча не можна контролювати те, що станеться, треба навчитися з цим боротися.
У такі запеклі миті й проявляється наша справжня сутність.
Ми поглянемо ближче, але не надто близько,
на видимі наслідки процесу горіння.
До нас приносили тваринок з обгорілими кінцівками.
У найгіршому випадку ця руйнівна сила може бути спустошливою і вбивчою.
Тут був наш дім.
Але якщо вміти нею керувати, то вона стане одним з найбільших відкриттів людства.
Історію про пожежі почнемо з узбережжя Південної Австралії,
звідки ми швидко допливемо до місця призначення.
Цього клаптику землі площею 4 400 квадратних км — острів Кенгуру.
ВІТАЄМО
У грудні 2019-го, найспекотніший та найсухіший період,
грози спричинили найбільші пожежі за всі часи існування острова.
Через них одразу ж згоріло 46% острова.
Через безсоромні дії матінки-природи
величезна кількість різних видів живності
зникла у вогні та димі.
Сем і Дана Мітчелли —
власники та оператори парку дикої природи острова Кенгуру.
І після пожеж ці двоє, разом з працівниками
та місцевими жителями, стали справжніми героями,
почавши рятувати всіх переміщених або поранених тварин.
Минуло два місяці після першої пожежі.
Відтоді в наш центр потрапило близько 600 тварин.
І 95% з них — коали.
Сем покатав нас на рятувальному автомобілі,
щоб ми зрозуміли, яких збитків завдала пожежа цим землям.
Самі бачите, що тут усе згоріло.
-То це нові рослини? -Так.
Усі рослини, що не були місцевими, не вижили,
але дика природа Австралії з таким вже справлялася.
Так, вона пристосована.
Пожежа була величезна.
Ого.
Куди не підеш — усе згоріло. Але позаду клаптик землі, що вцілів.
Боже.
Боже!
Важко сказати, якою була швидкість поширення вогню.
Тут є ділянки, що вигоріли, але на 100 км західніше згоріло абсолютно все,
і сталося це за одну ніч.
Просто подумайте, як швидко вогонь поширювався.
Важко було бачити ті дим і попіл, що рухалися у твоєму напрямку.
Навіть у захисних окулярах очі пекли.
Минула одна зима після тих пожеж, на пасовищах з'явилася зелень.
Кожна травинка… Усе згоріло. Усе було чорне, просто попіл.
Земля була не червона, як зараз, а чорна.
Здавалося, що природа вже не відновиться.
Саме так.
Ми ходили, оглядали мертвих тварин.
Перевертали їх, а там ні мух, ні мурах, ні жучків.
Думали, що це кінець. Постраждало все.
Щоб повернути все назад, знадобиться багато років.
Хоч уже й минув рік, але роботи ще дуже багато.
Куди не глянь, куди б не сягнуло око, усе навколо зруйноване й пошкоджене.
Після порятунку тварин, які вижили,
треба було доставити їх у центр реабілітації.
Минув уже рік, а в нас ще досі понад 20 коал,
які пережили пожежі й живуть тепер у парку.
-Було понад 600, так? 650. -Так, понад 650.
Справді?
Дуже скоро після пожежі ми випустили десь 250.
На жаль, решта не вижила.
Отже, з тих 600 лише 250…
Так.
Ми ж не були центром порятунку,
наша компанія — туристичне місце.
Ми щороку рятували й лікували кількох коал і кенгуру.
Але після пожеж їх кількість зросла з кількох на рік до 600
усього за два місяці.
Тварин тут було дуже багато.
За оцінками, тут жило десь 50 000–60 000 коал.
Тепер же лишилося 5 000–10 000,
тож близько 80% коал померло.
Боже мій.
-Божевілля. -Кенгуру, рептилії…
Найбільше серед різних видів у нас було саме коал,
бо це єдині тварини, які не могли втекти.
Варани та змії могли втекти під землю.
Птахи могли відлетіти, а кенгуру — поскакати кудись.
А коали сиділи на верхівках великих дерев.
Вони бачили, що вогонь насувається, але спуститися швидко не могли.
Перші кілька тижнів були, мабуть, найважчими,
бо до нас приносили тваринок з обгорілими кінцівками.
Господи.
За два тижні ми знайшли кенгуру, у яких лапи повністю згоріли,
але вони годували дитинчат.
Неймовірно. Ви робите прекрасне діло.
-Так. -Так, це наша справа.
Дехто хоче з вами зустрітися. Це Мікі.
Мікі — одна з наших паркових доглядальниць.
-На плечі у неї Перл. -Боже мій.
Перл — одна з коал, яку ми врятували під час пожеж.
Вона дуже любить бавитися.
Вона, певно, одна з тих, хто лишився…
Можете погладити.
Звісно!
Вона — одна з тих малюків-коал, які найбільше обгоріли під час пожеж.
Ось тут. Я бачу.
Усі чотири лапки, навпроти вух.
Ми з Мікі багато роботи зробили під час пожеж,
наглядаючи за малюками й годуючи їх.
Перл — наша особлива дівчинка.
Хто хороша коала? Ти.
Так!
Я візьму Перл. Заберемо її всередину. Коали не дуже люблять сонце.
Справді? Люблять бути в холоді?
Зайдемо всередину, і там з Перл познайомитеся.
-Привіт, мила. -Що думаєш?
-Боже, вони такі класні. -Так.
Підемо сюди, усередині не так спекотно.
Думаєш, вона кілограмів з п'ять?
-Десь п'ять. -Трохи менше.
-Самці важать до 15 кг? -Так. У нас є такий здоровань.
Я покажу, він важить одинадцять, але дебелий малюк.
Ого.
Обережно. Навколо дитинчата кенгуру скачуть.
-«Дебелий малюк», прямо як ти. -Дякую.
Ми чекали на цю мить.
Ми в Австралії на острові Кенгуру, ось-ось побачимо кенгуру.
Усередині тваринки проходять реабілітацію.
-Боже мій. -Ого.
-Привіт. Я не знав, що ви тут лежите. -Можна підійти?
Так, звісно. У Сема є для них молоко.
-Ще не бачив, щоб кенгурятка лежали. -Привіт.
Привіт, друже!
Ця дівчинка вчора до нас потрапила.
Привіт, сонечко.
Зі здоров'ям у неї не дуже.
А позаду нас крихітка Ґрейс.
Привіт, маля.
Гарнюня. Така заповзятлива.
Можете дати їм суміш.
Ось ця для найменшого, що за тобою.
-А ця для більшого. -Ось.
Так, просто…
Привіт, манюня.
-Вони трохи відволікаються. -Типу: «У якогось чужинця моя пляшка».
Так само, як вішати морквинку на мотузку. Ходи, подивися.
Обох цих крихіток збили машини.
Їхніх мам збили на смерть на дорогах,
але, на щастя, у сумці малюки захищені.
-Глянь, яка рівновага. А хвіст, махлюєш. -Чую, як животик перетравлює.
-П'є? -У шлунку.
Тут усіх малят кенгуру й коал називають «джої».
Насправді всіх сумчастих малюків так називають.
Вони готові до сну.
Тримайте сумку, а вони самі заскочать. Джеррі вже лежить, передумала, певно.
Відкрийте її й тримайте, вони мають залізти.
Там спатимуть, сумки ми ззаду повісимо.
Залізеш усередину?
Ну ж бо.
Можливо. Ні.
Ця крихітка думатиме, що…
-Ось так. -…сумка мами.
Сумка — штучний мішечок, щоб вони думали, що в маминій сумці.
Треба було трохи підштовхнути. Так.
Глянь, що в мене є. Хоче заскочити.
-Готова. Приготувалася. -Хочеш заскочити?
Ні. Певно, ні.
Не схотіла.
Дикі тварини. -Так.
Як же це класно.
Дарин — заклинатель «джої».
Проте пожежі ще будуть ставатися.
Річ не в підготовці до несподіваного, а в підготовці до неминучого.
Через зміну клімату щоліта лісові пожежі стають дедалі більшими,
вогонь поширюється швидше.
Сем, Дана та інші місцеві хочуть розвинути кращу інфраструктуру,
щоб упоратися з таким майбутнім. У більшості тут рятують коал та кенгуру.
Вони милі й класні, а тому люди більше хочуть їх рятувати.
Але благодійні внески використовують для порятунку всіх істот,
яких вони можуть визволити й вилікувати.
-Наприклад, цю крихітку. -Йорді.
Приємно, Заку.
-Як ти? Дарин. -Дуже приємно.
Круто.
Їй десь три роки, ще мала.
Ого.
Скільки до вас потрапляє рептилій?
Вогонь постійно формував Австралію.
Аборигени використовували його, щоб керувати землею.
Деякі рослини тут вогнестійкі. Без вогню не цвітуть, не дають насіння.
Ці тварини постійно росли у вогні.
Чорні шуліки, наприклад, використовують вогонь на свою користь.
Коли шуліка бачить дим, то він летітиме тут.
Знає, що там уже підсмажилися ящірки та змії.
Йому не треба буде полювати. Полетить собі на барбекю.
-Ого. -Погляньте.
Ого.
Готовий ближче зняти? Глянь. Там твоє відображення.
-Цього тижня нікого не кусала, тож… -Ага.
-Круто. Ого. -Так класно.
-Молодець. -Дякую. Чудово.
-Вітаю. Дякую. -Молодчина.
Попри те, що так важко бачити наслідки лісових пожеж,
радує те, що вся громада об'єдналася,
щоб врятувати стільки тварин на острові Кенгуру.
Знаєте, як визначити, кенгуру самець чи самка? У самиць є сумка.
Ого! Я не експерт, але гадаю, це самець.
Австралійському сезону пожеж у 2020–2019-му дали назву «Чорне літо».
Сотні пожеж спалили понад 18 з половиною мільйонів гектарів землі.
Це 20% лісів країни, тисячі будівель і будинків.
Це був найбільш руйнівний сезон пожеж за всю історію країни.
За підрахунками, збитки склали 103 мільярди доларів.
Ми тут, щоб зустрітися з родиною, яка втратила свій дім, ферму, худобу.
Усе згоріло дотла.
Але попри втрати, яких зазнали Том і Стефані Вурст,
у них ще лишилися надія та оптимізм, поки вони повільно відбудовують життя
і краще майбутнє для своїх трьох дітей.
Привіт, Стеф. Дуже приємно.
Тут був наш дім.
Ось тут.
Він був побудований у 1950-х, тож йому було близько 70 років.
Ми щойно закінчили ремонт, тож…
-Та ні. -Ви щойно…
-Справді? -Так.
Змінили дім під себе.
Пожежа сталася третього січня,
ми не очікували, що вогонь пошириться так далеко.
Гадаю, тоді мене евакуювали вчетверте,
тому я, певно, не зібрала достатню кількість речей.
-Звучить смішно. -Так.
Просто не… Що найголовніше? Діти й кілька головних речей.
Саме так.
Зрештою, якщо люди в безпеці…
Так.
…то це найголовніше.
Не знаю, чи ви знаєте,
але я розкажу вам про своє горе, про своє нещастя.
Я втратив… Наприкінці першого сезону я втратив усе.
-З цим важко впоратися. -Спочатку ми були шоковані.
Не залишилося нічого від усієї ферми,
посівної техніки.
Геть молотка не лишилося, нічого.
Для мене найважчим було втратити худобу. Її багато згоріло.
Згоріло десь до 60 000 голів худоби.
-Шістдесят тисяч? Боже мій. -Боже.
Гадаю, було й більше,
найважче — це бачити страждання худоби,
намагатися з цим упоратися.
Але наша громада неймовірна. Люди надзвичайно багато в чому
нам допомогли в перші дні.
Це було дуже принизливо.
Я думала: «Чи зможемо ми віддячити всім у світі?»
Люди з усіх куточків світу багато чого для нас зробили.
Відчуття було таке, наче кожен з них міцно нас обійняв.
Громада дуже допомогла Тому та Стефані, поки вони повільно ставали на ноги.
Стефані дуже скоро стала голосом тих землевласників, які зазнали схожих втрат.
Стефані свідчила перед комітетом Сенату Австралії,
відстоюючи використання практик управління вогнем аборигенів
й інших методів захисту дикої природи.
Це був матеріально-технічний кошмар, бо всі втратили
більшість свого обладнання під час пожеж.
Було замало обладнання, аби мати змогу
працювати ним на всіх фермах.
А що було з худобою? Удалося хоч когось урятувати?
Так, ми втратили трохи більше ніж половину худоби.
Деяка худоба знайшла неспалені клаптики землі й урятувалася.
Але після цього з худобою було важко впоратися,
усі загорожі згоріли, худоба бігала всюди.
Але найбільше мене хвилювало те, що не було корму.
Не було ні пасовиськ, ні сіна. Ми втратили врожай, сіно — усе,
тому не залишилося корму для худоби, що вижила.
Гадаєте, це горе зблизило вас двох і вашу сім'ю ще більше?
Так. Були злети й падіння.
Правда, Джеку?
Так. Звісно.
-Не одні лиш падіння. -Було дуже нелегко.
Були важкі часи.
Але були й прекрасні часи.
Були й неймовірні часи.
Настав час розваг.
Син Тома і Стефані, Джек, навчить мене керувати
великим червоним трактором.
Ого! Так!
Для мене це добре не закінчиться.
Він так легко все робить.
Місця тут лише для двох,
тож Дарину доведеться зачекати.
Так, чудово. Мотоцикл для бездоріжжя. Ідеально.
Заскакуй, покажеш усе Заку.
Гаразд. Отакої, а тут багато елементів керування.
Щасти, Заку!
-У чому секрет? Тепер зчеплення? -Так.
Переважно треба… Оце вперед штовхай.
-Так. -Так. Тепер ми їдемо вперед?
Зчеплення.
-Зчеплення? -І перша передача.
Добре!
Гляньмо, що ця штука може.
Гадаю, четверта.
Па-па!
Міцно тримайся.
Узяв. Гаразд, дякую, сенсею.
Назад.
Здається, ми на щось наїхали.
Гей!
Гай!
Вони, схоже, голодні.
Невеликий факт: середня корова з'їдає 11 кілограмів сіна на день.
Та просто це тут кину.
Чудовий день.
Їм подобається.
-Заглушити його, поки корови їдять? Так.
Ось так.
Це було так класно, і я не про керування трактором.
Хоча й це було круто.
Ти Маверік, а я Гусак. Це з фільму, який ти не бачив,
одного дня його заціниш, це «Найкращий стрілець».
Рік тому ця сім'я втратила все.
Але це лиш матеріальне, вони лишилися разом.
Тепер вони знову стають на ноги,
у них більше худоби та корму для неї.
Знову займаються улюбленою справою разом.
Гадаю, досить з мене фільмів.
-Цілий і неушкоджений. -На ферму. Дякую.
-До зустрічі. -Ви такі милі.
Дякую, що прийшли. Ми чудово провели час разом.
Так, дякую, що прийняли.
Вітання, народ.
Сучасне суспільство багато чого може навчитися від старих традицій і методів.
Зважаючи на збитки від пожеж тут, в Австралії,
зараз як ніколи важливо прислухатися до цього.
Сьогодні дізнаємося про техніку холодного вогню або традиційних підпалів
з лісничими Ґеррінґонґу.
Цій техніці вже тисячі років,
її створили аборигени, щоб боротися з потенційними збитками від пожеж.
Коли я ріс у Каліфорнії, то чув про зустрічний вогонь,
це схожа концепція.
Буде цікаво побачити, як це робили аборигени.
-Нервуєш перед цією процедурою? -Іноді.
Залежить від того, наскільки велику площу ми палитимемо.
Уперше я так близько до підпалу…
Хотів колись розпалити багаття за допомогою бензину,
але вийшла лише вогняна куля.
-Яка крутилася навколо мене. -Ага.
Брови й вії в мене згоріли. Я такий смішний на шкільних фото.
Ні, шкільні фото ми вам не покажемо.
Схоже, пожежі стають дедалі гіршими. Але чому?
-Ой! Ти що тут робиш? -Я завжди був тут.
З давніх-давен у Землю б'ють блискавки,
спричиняючи пожежі, від них усе й загоряється.
То ці пожежі не через глобальне потепління?
Жодна пожежа не могла статися лише через зміни клімату,
але лісових пожеж стає більше, вони довші й масштабніші
через вищі температури.
А що це змінює?
Збільшення вуглекислого газу в атмосфері
спричиняє підвищення середньої температури на Землі.
А це спричиняє триваліші, більш спекотні сезони пожеж,
літні періоди.
Сезонна спека висушує ґрунт, дерева та рослинність,
роблячи їх більш вразливими до шкідників.
Уся ця суха й мертва рослинність — лише паливо, яке дуже скоро спалахне.
Блискавка — звичайна природна причина пожеж, а вищі температури
збільшують імовірність її появи
на десять відсотків за один градус.
Нащо ж природі лісові пожежі?
Так природа підтримує здоров'я лісу.
Пожежі розчищають підлісок, лісову підстилку
й роблять територію здоровою знову. Ось так.
Так стається через більші шанси займання, купу сухого пального й довші літа.
Тому зараз рік за роком на Землі відбуваються все більш нищівні пожежі.
Але пам'ятай, у США від 80 до 90% пожеж були спричинені людською діяльністю,
туристичними багаттями, несправними ЛЕП, підпалами.
Щось схоже на мене.
Ліс знову здоровий. Краще мене загаси.
Ой. Гарна ідея.
Бувай!
Десятки тисяч років тому аборигени використовували вогонь,
щоб керувати лісовим господарством.
Концепція досить проста.
Регулярне спалювання підліска на невеликих ділянках
зменшує кількість сухостою для пожеж.
Ґрунт таким чином стає більш родючим,
а більші дерева зможуть вижити, якщо й коли стануться нові пожежі.
Так. Дубль.
Виліземо тут.
Традиційно аборигени вважають, що такі підпали
встановлюють духовний зв'язок із землею, і це зрозуміло.
Вони використовують вогонь, аби захистити свій дім,
концепт, від якого відреклися колоністи, а потім вони цьому дивувалися,
бо як би це не було дивно, метод працює.
Хочу дещо показати знімальній групі й усім.
Так просто не натрапиш. Але цього тижня мені вдалося. Ось тут.
Тут гніздо зелених мурах. Вони так віддухопелити можуть.
Ого. Зелені мурахи.
Ніколи не чув про зелених мурах.
Гадаю, вони набагато гірші за червоних мурах.
Круто.
Настав час запалити.
Це навчені лісники з відповідними дозволами та обладнанням,
таке не можна робити самотужки.
Спершу здорові пні дерев очищають від сміття,
щоб мінімізувати потенційні збитки від пожежі.
-До справи. -Так. До справи.
Початок підпалу — дуже церемоніальний процес.
Перший підпал Кларенс зробить найтрадиційнішим способом.
Ні запальнички, ні сірників.
Він тре палицю об шматок деревини.
Якщо хочеш спробувати, то вперед.
-Так? -У тебе вроджений талант.
Уже дим іде.
Так.
Ні, намагайся не витягувати й не…
Гаразд.
Так робили протягом десятків тисяч років,
і такі дерева, як це, ще досі живі завдяки цьому методу.
Гаразд. Легенько дуємо.
Зараз.
Ти глянь на цих сраних мурах.
Вони всюди!
Вітаю в Північному Квінсленді!
Ось так.
Божевілля. Робимо абсолютно протилежне тому,
що мали б робити з вогнем у лісах.
-Ого. -Гаразд.
Маю постійно нагадувати собі, що цій традиції вже тисячі років.
Коли ми розпалили вогонь, у хід ідуть сірники, але дерев'яні,
тому від традицій ми сильно не відхиляємося.
Сьогодні вони робитимуть так знову й знову.
Дуже незвичний досвід з розпалюванням вогню.
Ти ставишся до вогню, як до друга, до партнера,
використовуючи його, щоб запобігти знищенню ліса
та всього живого в ньому неконтрольованими пожежами.
Такі традиційні підпали нешвидкі й неспекотні,
так тварини зможуть швидко втекти з зони, де горить вогонь.
Підпал також сприятиме росту трави,
що іноді росте на відкритих ділянках лісу,
і дозволить волабі та іншим сумчастим пастися
на молодій траві й…
То це ніби перезавантаження для ґрунту?
Так, для ґрунту й рослинності,
якій потрібен вогонь, щоб прорости.
Залучення сучасних аборигенів до боротьби з вогнем — нова практика,
але дуже важлива для подолання проблеми й для спільноти.
Ми запалили вогонь у місцях, що не горіли понад 30 років.
Боже.
Тут 30 років збирався сухостій.
І тут могла б статися жахлива пожежа.
-Була б лісова пожежа. -Усе б загорілося.
Так цікаво. Суперечить усім поняттям того, що корисно для лісу. А користь приносить.
Так. Ось це люди й мають зрозуміти щодо вогню.
Він може зцілити землю.
Вогонь як цілитель. Це неймовірна концепція.
Для мене це дуже багато означає, бо мій дім у Каліфорнії згорів,
і я гадаю, що якби й там так зробили,
то це могло б запобігти тій масштабній пожежі, яка знищила все.
Це запобіжний захід,
якого ми маємо навчитися у корінного населення.
Так.
Тому я дуже вдячний за цей досвід.
Вогонь буде горіти десь годину, розчищаючи підлісок,
а потім сам згасне.
Сьогодні розчистили майже сім гектарів.
Завдяки таким волонтерам
ця традиція перейде наступному поколінню.
Ця стара церемонія аборигенів — цілісний підхід,
який враховує все в навколишньому середовищі.
Які дерева горітимуть, а які – ні, підлісок стане паливом для вогню,
а вітер вкаже напрямок вогню.
Якби таке застосовували частіше, то екологія була б кращою,
а дика природа лісів у всіх країнах була б більш захищена.
Мурахи!
Так. Зелені мурахи?
Такі люті, як цього схочуть.
Лиш подумав, що в безпеці…
Чорт!
…і з'являються зелені мурахи.
-Звідки вони беруться? -На шиї.
Знали ж, що так станеться?
Забираймося звідси.
Ті маленькі укуси від мурах.
Гаразд. Я, дубль.
Оптимістичніша частина подорожі щодо вогню і диму веде
південніше Сіднея, на чудовий пляж,
де ми зустрінемо шеф-кухаря, який перейшов з традиційної кухні…
Та ну.
…до вогню.
Це шеф-кухар Леннокс Гесті, відомий митець кулінарії,
який знімався у «Від шефа: барбекю».
У своєму ресторані світового рівня «Фаєрдор»
він не використовує ні духовку, ні плиту, ні газ, ні електрику.
Він удосконалив кулінарне мистецтво своїм улюбленим матеріалом — деревиною.
На щастя, він не проти перенести свою кухню до нас,
до берега Тихого океану, задля уроку готування на вогні.
-Клас. -Як справи?
-Зак. Приємно. -Привіт, шефе.
-Дарин. Приємно. -Вітаю на вуличній кухні.
-Глянь, як усе влаштовано! -Неймовірно.
Розпалюю вже кілька годин.
Це місце для вугілля.
Оце й головне у вогнищі, треба завчасно його запалювати.
Кожен день шефа починається з того,
що він запалює вогонь і йде собі.
А різні види деревини по-різному впливають на вогнище й виділене тепло?
Так, відмінності помітні,
відчувається, чи це фруктове дерево, чи дуже потужно горить.
У нас в основі евкаліпт з твердою корою,
він дуже твердий. Ця деревина — одна з найтвердіших у світі.
-Ого. Спробуй. Як цегла. -Так. Наче камінь.
Так, її важче запалити,
але жар від неї сильніший і триваліший,
що дуже відрізняється від звичайних гілляк,
які можна знайти на пляжі. Суперлегка.
Спершу треба розуміти форму тепла й те, що дає кожен вид деревини,
а ще присмак від неї, її характеристики,
запах, аромат.
Коли ти почав так цікавитися вогнем?
У кожного з нас є спогади з раннього дитинства
про приготування їжі на вогні, вогнищах,
як вогонь об'єднує людей біля спільного святкування.
Але як шеф-кухар я зміг знайти ресторан з їжею на грилі
у Баскських горах багато років тому, десь 15 чи 16.
-Де це? -На півночі Іспанії.
-Ого. -Так.
Гриль — частина культури басків.
У всьому світі можна знайти місця, де збереглася традиційна культура.
Певні бастіони й охоронці традицій,
які максимально стараються зберегти частинку своєї культури,
бо саме вона нас формує.
Ти там з ними готував?
Я рік там був, закохався в цей стиль і жив там наступні п'ять років,
вивчаючи, вбираючи, запам'ятовуючи всі можливі знання.
Переважно завдяки експериментам.
Первинно ми готували їжу надворі.
Треба розуміти: ти сам — складова страви,
невіддільна частина процесу Готування — інтерактивний спорт.
Ти чудову річ сказав.
Ти сам — складова всього процесу.
-Круто. -Так.
-Ось такі в нас супові креветки. -Тобто в нас будуть креветки барбекю.
Круто.
Це маленькі супові креветки, вирощені місцевими біля річки.
Масляний спрей. Тут олія виноградних кісточок.
Нейтральний смак, висока температура.
Даєте саме те, що потрібно.
Не змащуєте, не мішаєте в оливковій олії.
Якщо так робити… Не знаю, яке у вас барбекю,
але до мене приходили люди, які смажили на великому вогні, додавали оливкову олію.
-Я так робив. -Саме так.
Їжа спалахує, а вони такі: «Боже мій!»
Горить, усі панікують. «Дідько! Що відбувається?» Це божевілля.
Трохи чилі та часнику, морський портулак.
Найкраще те, що чим частіше готуєш, тим більше вчишся.
Я багато взаємодію з інгредієнтами,
а ще готую, бо щодня виходить по-різному.
Щойно все нагріється, треба додати молюски піпі.
Чудово. Яка різниця між піпі…
-Піпі? -…й іншими молюсками?
Коли я вперше приїхав до Австралії, я жив на східному узбережжі,
то ногами шукав піпі в піску.
І випадково знайшов кілька штук.
Неочікувано бачиш йог між пальцями.
Хибна думка…
Піпі стали чудовою приманкою, але просто так їх не їли.
Але якщо поглянути на культуру корінних народів, то вони саме їх і їли.
У сміттєвих купах, які були створені 60 000 років тому,
крім мушель від устриць, були й мушлі піпі.
-Ого. -Це прекрасне джерело їжі.
Прекрасний часник.
Боже мій. Я в захваті. Як же класно.
Поєднуєте все. Запах деревини,
овочі, супові креветки. Трохи часнику, додаєте усе.
-У міру солоне. -Повністю їстиму.
-Солодкувате. З присмаком горіха. -Боже мій.
Ось ці піпі відкрилися.
Язички висолопили.
Я їх виловлю, зберу весь сік,
з нього виходить дуже смачний соус.
Ти використовуєш масло чи щось таке?
Ні. На маслі я більше не готую.
-Справді? Зовсім? -Так.
Я з'ясував, що вогонь маскує природний смак інгредієнтів.
-Ого. -А це більше…
Тепер ці смаки підкреслені
фруктовим присмаком різних видів оливкової олії.
Тепер їжа для нашого друга-вегана.
-Як щодо салату на грилі? -Можна.
-Так? Чудово. -Так.
Ніколи не їв салат на грилі. А ти?
-Заку, скуштуєш? -Так, звісно.
Ідеально. Дуже смачно.
Перша думка, коли кусаєш: «Боже мій.
Що за магія?» От воно — мистецтво готувати на вогні.
Ось і все. Ти в захваті?
Це, певно, найнеймовірніше листя салату, які ти їв.
Приїхав у Австралію, щоб з'їсти салат на грилі.
Дуже мило. Зазвичай коли ми щось куштуємо,
то для Дарина ніхто не готує. Він дивиться, як я їм.
-Треба готувати… -Тихо чекає. Дуже мило з твого боку.
-Треба готувати для всіх. -Так.
-Біля вогню є їжа для всіх. -Дякую.
Ти глянь. Ого.
-Ого! -Круто.
-Ого! -Чудова страва.
До зустрічі.
Не жартував, що біля вогню їдять усі.
Ідеально. Дуже смачно.
Остання страва, яку готує шеф Леннокс, нагадує старі часи, коли він працював
у ресторані з зіркою Мішлен на півночі Іспанії. Паея.
Якщо Дарин ще не наївся тим салатом,
то страва буде веганською.
Версія традиційної іспанської страви без м'яса від шеф-кухаря Гасті
підходить для великих компаній, особливо, якщо вони знімали весь день.
З заходом сонця вогонь об'єднує всіх разом,
приносить тепло й світло компанії.
Після того, як ми побачили руйнівні наслідки пожеж…
чудово бачити, як вогонь приносить той первісний комфорт.
Як і всі аспекти природи, цей могутній елемент —
один з тих, до якого треба ставитися з розумінням,
вдячністю та повагою.
ДЯКУЮ ПОЖЕЖНИКУ
ПРИСВЯЧЕНО РЯТУВАЛЬНИКАМ З УСЬОГО СВІТУ
Команда визнає традиційних власників земель Австралії.
Шана їм, вони бережуть спогади, культуру, надії аборигенів по всій країні.
Переклад субтитрів: Юрій Пасічник