SERIÁL NETFLIX
Naši lidé žili v souladu s touto zemí po tisíce let.
Od roku 1700 sem připlouvali britští kolonisté s úmyslem dobývat kontinent
a nakonec si uzmuli téměř každou jeho část pro sebe.
Kdysi jsme chránili zemi a brali si jen tolik, abychom přežili,
a opláceli jí, jak jsme jen mohli.
O několik generací později jsou vzduch, voda a půda znečištěné.
Půda stěží zvládne plodit úrodu a v oceánech se nadměrně loví ryby.
Dnes je důležitější než kdy dřív
bojovat za to, aby byl náš hlas v naší zemi slyšet
a aby se zachovala naše kultura a naše Matka Země.
Tohle je příběh některých Aboridžinců, domorodých obyvatel Austrálie.
Důkazy o obývání Austrálie Aboridžinci sahají až do doby před 60 000 lety.
Tedy před koloniálním objevením, osídlením a nepřátelským převzetím země.
Stejně jako mnoho dalších národů
má i Austrálie brutální a krvavou historii kolonizace.
Jak dále prozkoumáváme tuto krásnou zemi,
musíme poznat původní obyvatele a jejich způsob života,
který ji chrání a zachovává.
Moderní společnost se může poučit z jejich úcty
ke křehké rovnováze mezi lidmi a zbytkem planety.
- Na zdraví. - A o tom je tato epizoda.
O respektu k původním vlastníkům půdy, od jejichž kultury se mnohé naučíme
a zjistíme, jak se tyto metody stále dají použít pro ochranu Země.
Dost hustý. Jako bych se vracel v čase.
Na Melbournské univerzitě jsme se během setkání
se spisovatelem Brucem Pascoem dozvěděli více o australské historii.
Jeho kontroverzní kniha Dark Emu zpochybňuje rozšířené přesvědčení,
že původní obyvatelé Austrálie byli kočovní lovci a sběrači.
Podle Bruce byli Aboridžinci ve skutečnosti ochranářsky zdatní
a sofistikovaní farmáři. Jeho myšlenky nejsou pouhými teoriemi.
Jeho předpoklad vychází z deníků a záznamů původních kolonistů a průzkumníků.
A Bruce se domnívá, že by se Aboridžinci měli dočkat náležité úcty
za jejich přínos společnosti a půdě. Pro nás je čest si s ním promluvit.
- Paráda. - Jo.
Je pro nás potěšením si s vámi promluvit a učit se od vás.
To je podle mého klíčové.
Austrálie je stále koloniální zemí.
A proto je špatně chápána.
Tuto zemi pochopíme lépe, když se podíváme na to, jak ji spravovali Aboridžinci.
Většina toho, co zkoumáte, publikujete a o čem mluvíte,
je o návratu ke kořenům, abychom se mohli posunout dopředu, že?
Ano. Myslíme si, že zde máme nejstarší vesnici na Zemi.
To znamená, že domorodí lidé se rozhodli žít pospolu
v domech někdy před 50, 60 000 lety.
To je o desítky tisíc let dřív, než se dřív myslelo, že…
Ano. Jsou zde starší obydlí než v Turecku či Izraeli.
Čím to, že Aboridžinci tak dlouho přestáli všechny zkoušky času?
Základem domorodé vlády bylo, že bychom měli být skromnější
a považovat se za jedno ze zvířat.
Proto mají domorodí lidé totemy zvířat, stromů a rostlin,
protože se považují pouze za další tvory.
Jde o tu šílenou myšlenku nadřazenosti a že si vše můžeme vzít.
Musíme si spolu promluvit: „Budeme zde
i za dalších 20 000 let, nebo se vyvraždíme?“
Starat se o Zemi je jako starat se pořádně o domácnost.
- Jo. - Musíte být dobří hospodáři.
A musíme zajistit, že nebudeme ubližovat Zemi.
- Pak budeme v pořádku. - Jo.
V Austrálii žije asi 500 různých domorodých národů Aboridžinců.
Dnes tvoří pouhá 2,4 procenta celkové populace.
Pár těchto národů navštívíme. Naše první zastávka je zde.
Cooya Beach je krásná a rozmanitá pobřežní oblast Queenslandu
se třemi jedinečnými ekosystémy. Pláž, mangrovníky a pobřežní útes.
Všechny jsou propojeny wattovým pobřežím a přílivovými lagunami.
Strávíme zde den se zástupci místního domorodého národa Kuku Yalanji.
Většinu vypravěčských povinností v této epizodě předám zástupcům Aboridžinců,
abychom slyšeli jejich myšlenky.
Tohle je Linc Walker.
Jsem Linc Walker. S bratrem vlastníme firmu Kuku Yalanji Cultural Habitat Tours.
Naše společnost je stoprocentně vlastněná a řízená Aboridžinci.
Návštěvníci se plně ponoří do kultury. Coby správci naší tradiční země
máme povinnost pokračovat v předávání kulturních znalostí,
které naše rodiny za tisíce let nashromáždily.
- Vítejte na Cooya Beach. - Díky moc za pozvání.
Jsme nadšený.
Jste v zemi Kuku Yalanji. Mluvíme tady naším jazykem.
Tomuto místu říkáme Cooya Cooya. To znamená rybaření. Chytáme zde spoustu ryb.
Tohle je jen pár místních zvířat. Krokodýli, mečouni, pilouni, želvy…
- To je z mečouna? - Jo. Vidíš ty různý kosti?
- A co tohle? To je z mečouna? - Přesně tak.
- A tohle z pilouna mnohozubýho. - Jo.
Na každej konec dáš rukojeť a můžeš s tím kácet stromy.
Takže tady rybaříte hlavně tradičně?
Jo, rybaříme oštěpy, selektivně lovíme zvěř, sbíráme, co potřebujeme.
- Chytáme do sítí a do pastí. - Kolik ti bylo, když jsi začal rybařit?
Byli jsme vážně malí. Naučili jsme se to od prarodičů,
rodičů, strýců a tetiček. Každý má svoje vlastní triky.
Vymysleli jsme tohle, protože hodně našich starších už nechodí,
abychom jim dál mohli každodenně lovit dobrý věci.
Spoustu našich rodin postihla cukrovka. Existovaly generace,
které přestěhovali z jejich území a krmili je cukrem, moukou, tabákem a čajem.
Celá generace mojí babičky měla cukrovku. Jakmile je pustili,
už ty věci nemuseli jíst. Byli znovu lovci a sběrači.
Teď už to máme v našem životním stylu, aby byl odteď náš kmen zdravý.
To je úžasný.
Kulturní turistika je jedním ze způsobů, jak zviditelnit naši výjimečnou kulturu,
uživit naše rodiny a v budoucnosti napravit všechno špatné z minulosti.
Pojďte. Půjdeme dopředu, natrénujeme lov oštěpem a začnete.
Vezmeme Darina a Zaca na pláž a naučíme je bezpečně zacházet s oštěpy.
Náš kmen je zde už 20 000 let. Dřív jsme žili dál na moři,
ale voda nás zatlačila zpátky. Teď se vracíme z hory.
Ale jsou to tytéž rodiny. Ty příběhy se stále zachovávají.
A tyhle dominanty nás s těmi příběhy spojují.
- Páni. - Teď si pojďte vybrat oštěp.
Chcete oštěp, co není příliš těžký ani lehký.
Aby vám vyhovoval. Pak vás s ním naučíme zacházet. Klidně si ho můžete vyměnit.
- Tohle je bezva. - Jo? Bacha na toho za tebou.
Jejda. Aspoň to nebyl špičatý konec.
První pravidlo. Oštěp nosíme rovně nahoru a zapřený o rameno.
- Ať se nebodneme. - Jenom jsem chtěl vidět ten hrot.
Palec na čáře.
Prst na konci, až budete házet. Ukazováček.
Špičky směrem k cíli. Pak přenesete celou váhu na zadní nohu.
Zakloňte se, zvedněte přední nohu, udělejte krok a zatlačte ukazováčkem.
Tak to zkusíme. Výborně.
- Mám to v ruce. - Snadný.
- Vezměte si je a zkusíme to znovu. - Paráda.
- Děkuju. - Za nic.
Pro tebe je to snadný. Posunu to trochu dolů.
Až tak daleko? To vidíš rybu tak daleko?
Jo, ryby tě uslyší a vystřelí pryč. Musíš je dohonit.
Ryby mají šupiny, takže to hoďte vší silou. Tentokrát žádný výmluvy.
Skoro. To nic, nepotopí se.
- To je ono. Výborně. - Dobrá trefa.
Viděli jste už někdy tohle?
- Tohle je woomera. - Ne.
Tohle je teď tvůj prst.
Díky tomu máš větší páku.
Vylepšení zbraně.
PŘEPĚTÍ NAPĚTÍ
Jakmile se naučí používat ukazováček, přejdeme na woomeru.
Prodloužení vaší ruky, které vám při rybaření dodá větší sílu.
- A je to. Dobrá síla. - Pěkný.
Je to strašidelné, když okolo vás lidé všude hází oštěpy, takže…
Dbáme na to, abychom vždy všechny napřed naučili oštěp bezpečně používat.
Jo.
Než je s námi vezmeme na tradiční lov.
- Tak jo, víc vám už nepomůžeme. Můžeme? - Si piš.
Ukážu Darinovi naše léčiva a sebereme všechno jídlo z pláže.
Vy dva vyrazíte na lov. Snad ulovíte nějaké ryby, kraby a tak.
- Fajn. - Soutěž začíná.
- Zařídím to. - Zvládneš to?
- Ty zvládni zeleninu. - Jo.
Beru s sebou celebritu Zaca. Budeme honit bahenní kraby a snad něco chytíme.
Většina krabů bude vypadat jako díry. Až se přiblížíme, začnou před náma prchat.
V těch dírách se krmí rejnoci. Při pohybu v bahně vytváří korýš elektrický proud.
Rejnok tak ví, kde je. Sedne si na něj, kopne ho, rozdrtí a sní.
- Vidíš tohle na celý pláži? - Jo.
Tohle je jedno z nejužitečnějších léčiv. Je ho tady mraky. Tohle jsou jeho plody.
Vidíš, jak jsou zelený a bílý? Bílý jsou zralý.
Malé bílé bobule jsou plody australské vějířovky.
…když máš zánět očí nebo když máš v očích písek,
vezmeš si ty zralé, musí být zralé, a jen zmáčkneš.
Slanou vodu uvnitř používáme jako dezinfekci.
Jako oční kapky na výplach očí. Vážně jednoduché.
Páni, to je… Cítíš… Vůbec to neštípe, ale cítíš, jak se ti trochu čistí oči.
Jo, přesně. Vymáčkni to…
Můžete si s tím mýt pleť. Je to jemné a nelepí to.
- Zaschne to. - Úžasný. Vážně užitečný, když tu pobíháš.
- Jo, s ulepenýma rukama. - Jo.
Tohle je rak poustevníček. Říkáme mu kuyulin. Je to surmovka.
- Velkej poustevník. - Jo. Jsou tou nejlepší místní návnadou.
Když lovíš na pláží nebo na březích, spoustu si jich nasbírej.
Aboridžinci dávají kameny tam, kde se dobře rybaří. Dáme tam plochý
a kulatý kámen a ulity.
- Aby lidi věděli… - Že tady mají rybařit.
- Můžeš jíst i ty listy? - Ne, ty nejsou jedlé.
- Ale používáme je jako obvaz. - Aha, obvaz.
Když máš popáleniny nebo vřed na kůži. Je to příjemný a chladný.
Když se vrátíme z výpravy, ponoříme je do vody…
- Paráda. - Lehneš si na to a super.
Je to perfektní na úžeh a spáleniny.
- A tady vidíš révy povijnice. - Povijnice, aha.
Tahle má žlutý květ. Taky tady máme jednu s fialovým květem.
Říkáme jim rejnočí réva. Když tě tady rejnok zasáhne ostnem
nebo si pořežeš nohu o útes… Je to silnější dezinfekce.
Rozdrtíme to, namočíme to a pak si do toho ponoříš nohy.
Má to anestetický účinek, můžeš si vytahat trny.
Všude po zemi, kamkoli se vydáte, existuje zvláštní spojení mezi rostlinami a zvěří.
My jako lidé musíme tato zvláštní spojení najít. Tak to kdysi fungovalo.
- Necháme Zaca a Brandona, aby se zranili. - Máme pro ně léky.
Ulita šneka čeledi natikovitých. Když je měsíc v novu, ztmavne.
Při úplňku zbělá. Barva se mění s měsíčním cyklem.
- Proto jí říkáme měsíční ulita. - Jak si tam hoví.
Ty šneci jsou užitečný, protože když je zataženo a chceš jít lovit,
nevíš, jakej bude odliv. Hledáš tu ulitu.
Když jsou takhle tmavý, bude to dobrej odliv.
- Takže se řídíte signály zvířat. - Většina rostlin nebo zvířat ti napoví.
Fascinující. Dost hustý. Jako bych se vracel v čase.
Tohle jsme dělali jako děti. Nic víc jsme nechtěli.
- Mnohem lepší než videohry. - Jo.
Vaše spojení s přírodou
se zdá být důležité pro společnost jako celek.
Každá rodina a člověk jsou zodpovědní za různá zvířata. Měli by mít totem,
se kterým jsou spojeni, aby zvíře přežilo.
Jasně.
Když je pozorujete, naučí vás všechna tajemství, která zde potřebujete znát.
Lovíme při odlivu. Všichni velcí krokodýli a žraloci se vrací při přílivu.
Takže máme šest hodin. Oni taky. Musíme se naučit všechno sdílet.
Tohle je velkej samec.
- Máš další? - Jenom jednoho.
- Ten je neskutečnej. - Nic moc tam není.
Tohle je samec. Na spodní straně krunýře mají trojúhelník.
Tak je poznáš. Jsou to velcí bojovníci, mají větší klepeta.
- Chceš si ho podržet? - Jasně.
- Takhle je to nejbezpečnější. - Na chvíli ho tam dej.
Trik je v tom držet ho zezadu. Nedávej ruce dopředu.
- Zespoda. - Ne, jenom to ne.
- Pak tě popadnou. - Fakt?
Většina lidí si neuvědomuje, jak jsou tito krabi nebezpeční.
- Máš ho? - Asi jo.
Jedno klepeto vás rozdrtí a druhé pořeže.
Když se k nim přiblížíte, rozběhnou se k vám.
Tohle je jeho bojové klepeto. Tím drtí. Nechytej ho za něj. Zlomí ti kosti.
Tím druhým řeže, uříznul by ti prst.
- Vážně? Ježiši. - Tak to otestuj.
- Malíčkem. - Nechci přijít o žádnej prst. No teda.
Chytej.
- Jsou dost hroziví, co? - Tenhle patří tobě.
Jasně, kámo. Polož ho zpátky na zem.
- Těšilo mě. - Super. Díky, lidi.
- Dáváte nám naději. - Jo.
Tak jo.
- Máš tady kokosy, že jo? - Jo, takový je plán.
Necháme je, ať si tam pobíhají. Zatím rozbijeme kokosy.
Použijeme krumpáč a začneme tou měkkou částí.
Tady máš.
A tady to seškrábeme.
Nejlepší způsob, jak udělat kokosový mléko. Na zdraví.
Musíš ostatním ukázat, jak…
- Správně. Díky, bratře. - …jak se najíst. Kdykoliv.
- Tady je! - Jo? Ztratil jsi ho?
- Jo. Ztratil ho. - Teď už vím, co hledám.
- Kraba. - Tamhle je jeden. Vidíš?
- Jak vidíš tak daleko? - Vidíš, jak jde k nám? Jdeme pro něj.
Pojď blíž.
Napíchni tu temnou věc.
Vedle. Vidíš ho tamhle?
Vedle. Pod tím.
- Pod tím! - A je to.
- Zvládl to. - Výborně. Přímo doprostřed.
Máš svýho kraba. Přímo uprostřed.
Jo, miluju muškaření, protože ve Státech ryby vždycky chytíme a pustíme.
Ale je lepší pocit něco chytit a sníst.
- Chutnají líp, když si je chytíš sám. - To je jasný.
Podívej na něj.
Máme hotovo. Ukážu ti, jak je uvařit. Snad máte hlad, pánové.
- Ahoj. Já jsem Darin. - Ahoj, těší mě. Jsem Delissa.
Jsem tradiční košíkářka. Tady to je moje neteř Cayanna.
- Ahoj, Cayanno. - Tohle jsem dělávala s babičkou.
- Sedávaly jsme spolu. - Paráda. A odkud je to vlákno?
Používáme vážně vzácný strom, kterému říkáme černá palma.
Černá palma roste pouze v úzké pobřežní oblasti podél vlhkých tropů.
Tu dřevěnou část použijí muži
- na svoje hudební nástroje. - To je hodně věcí na slavnosti.
Ano. Ze dřeva se taky dělají woomery a hlavice oštěpů,
aby z pokáceného stromu nepřišlo nic nazmar. Každý strom,
který jsem v Daintree pokácela, znovu zasadím. Aby to bylo udržitelné.
Praktikování tradiční kultury bylo v době osídlování značně nelegální.
Máme velké štěstí, že se to v naší rodině přeneslo přes ženy na další generace.
A ty dělají totéž a předávají to dalším generacím po nich.
Vaky Dillybag se tradičně používají k nošení dětí.
Držadlo si dáš na hlavu. Takhle.
Takhle nosily děti v buši. Když dělám větší věci,
- zabere mi to zhruba tři měsíce. - Tři měsíce?
Jo, trvá to vážně dlouho. Ale tyhle menší mám hotové za půl hodiny.
Sedávaly jsme s babičkou o svátcích a vyprávěly si příběhy.
Moje babička byla schovaná v koši.
- Během Ukradené generace… - Cože?
- Jo, když nám běloši ukradli děti. - Děláš si legraci?
Jako dítě dostala velkou fazoli, aby byla potichu.
A tehdy ji nevzali.
K přesídlení a odsunu našich dětí a rodin z našich tradičních zemí
došlo nedávno. Jen o jednu generaci zpět.
Jsme velmi požehnaní, že zde máme stále svou nedotčenou kulturu
a můžeme ji sdílet se zbytkem světa.
Jaký je další tajemství přípravy dobrýho kraba? Kromě toho, že jsi ho právě ulovil.
Hodíš je tam. Použij dobrej mix. Je tam trocha kokosovýho oleje.
Přiměřeně.
- Pak kostku másla. Pak drcenej česnek. - Miluju česnek. Libový.
V tomhle je hlavně chilli „ptačí oči“. Je 25 let staré.
Je tam jenom chilli, ocet a sůl. Pár jich tam hodím.
V tý šťávě je jenom ocet a sůl.
Ucítíš to hned, jak se začne vařit.
Když se vaří moc dlouho, maso se přilepí na krunýř a neoloupeš ho.
Tohle je citron z buše. Má mnohem lepší chuť než většina citronů.
- Fakt? Citron z buše? - Jo. Klidně ho ochutnej. Trochu soli.
Pět minut se to povaří pod pokličkou.
- Uvaří se to párou? - Všechno bude oranžový.
- A je to hotový. - Mám to tam namočit?
Pořádně to namoč.
Výborný. A až to dojíme, uvaříme víc, pokud někdo bude chtít.
Uvaříme novou dávku. Zajímalo by mě, jak se Darinovi daří ty košíky.
Musí mít trpělivost.
Jak to má vypadat?
- Jen abych věděl. - Jo.
- Takhle vypadá výsledný produkt. - No teda.
Je fajn pocit se zastavit a soustředit se na něco.
- Zpomalit a slyšet vaše příběhy. - Snad se ti to líbilo.
- Jo. - Moc děkujeme.
- Čau, pánové. - Jak ti to šlo?
- Čau. - Co tobě?
- Dost dobře. - Jo?
Máme tu spoustu dobrot.
- Bavil ses? - Spoustu krabů.
Jo. To není špatný.
Našli jsme pár léčivých rostlin. Dali si pár kokosů.
- Skvělý odpoledne. - Bezva. Neskutečný.
Tohle místo je jako obchod, jako lékárna. Má všechno, co potřebuješ.
Je krásné vidět, jak žijete.
Dík, že pokračujete v tradicích a že jste nás přijali.
Není zač. Kdykoli se vraťte. Naše rodina je pořád tady.
- Díky, chlapi. Díky, brácho. - Díky moc.
- Díky. - Moc si toho vážíme.
- Určitě se ještě někdy uvidíme. - Díky. Mějte se.
Naše další zastávka je v národním parku na severu Queenslandu.
Ale tohle není typický park. Během pouhých 400 milionů let
vytvořila Matka příroda tuto neuvěřitelnou sochařinu.
Posouvaly se zemské masivy, tekla voda, rozpouštěl se vápenec.
A toto je konečný výsledek: jeskyně Chillagoe.
Spojení mezi původními obyvateli Austrálie
a jeskyněmi Chillagoe trvá už desítky tisíc let.
Bohužel mi v den natáčení bylo dost špatně, takže se Darin vydal sólo.
- Páni, tohle je něco mimořádnýho. - Tady máš.
- Co je to za místo? - Malé místo zvané Chillagoe.
Máme tady malou část s denním světlem a chci ti ukázat i mořské fosilie.
- Vážně? - Tohle bývalo kdysi pod vodou.
- Jo. - Kdy to bylo?
Říká se, že to vzniklo před 400 miliony let.
- Před 400 miliony lety? - Jo.
Panečku.
Jak se to stalo? Vypadá to, že se to tady vzalo odnikud.
Když se uhlí a sedimenty smísí dohromady, vytvoří sedimentární horninu,
normální vápenec. A s pohybem zemské kůry a mnohem větším teplem a tlakem
se vytlačí nahoru tak, jak to vidíme dnes.
Je těžké si to představit, ale tyto jeskyně začaly vznikat
asi před 400 miliony let.
- Tehdy bylo všechno tohle pod vodou. - Hej, co jsi zač?
Jsem amonit, mořský predátor z pradávných dob.
Kdysi obývala místní moře spousta jedinců mého druhu, ale pak jsme vyhynuli.
Takže zkameněliny amonitů nalezené v okolí jsou dalším důkazem?
Ano. O tom, že tato oblast byla kdysi pod vodou.
Během milionů let se zemské tektonické desky posunuly, narazily do sebe
a vytvořily pohoří. Miliony let dešťů a eroze v nich pak vytvořily jeskyně
a krásu, kterou dnes vidíte
a kterou tradiční správci země hlídají a využívají posledních 60 000 let.
Ale pamatujte, můj druh tady už asi 65 milionů let nežije.
To mi připomíná, že bych měl zmizet.
- Na viděnou? - Jenom ve fosilní formě!
Páni.
Tohle je něco.
Když lidi provádím jeskyněmi, také v nich vidí krásu.
Stejně jako já. A proto svou práci miluju.
A máš to zapnutý.
Ty kráso.
- Jsme uvnitř, Eddie. - Jsme v jeskyni.
- Objevili ji v roce 1891. - V roce 1891?
Jo, chlapík jménem William Atherton.
- Tamhle je pavouk. - Co že to? Kde je ten pavouk?
Když lidi spatří maloočku loveckou, začnou křičet a vyděsí se.
Je velkej jako moje ruka.
Eddie, vysvětli mi všechny tyhle struktury. Jak se jim říká?
- Těmhle stalaktity. - Stalaktity?
A ze země vystupují stalagmity. U stalaktitů prochází vlhkost středem,
jako po stéblu kape dolů a vytváří stalagmity, a ty pak stoupají vzhůru.
Jak dlouho trvá, než vzniknou?
Stalaktit vyroste tři až pět centimetrů za 100 let.
A stalagmit jenom jeden centimetr za 100 let.
Tady to je. Tady je vidět…
- Jo. - …jak je vlhkost na spodní části.
- Podívejme se. - Chvíli potrvá, než to spadne.
Mám se toho dotknout, nebo ne? Nechám to být.
Jakmile jsou v první části s denním světlem…
- Páni! - …jejich první reakce je: „Páni.
Vypadá to obrovsky. Jako katedrála.“
Jedna z částí jeskyně s denním světlem.
Tohle je jedna z nejkrásnějších věcí, jakou jsem kdy viděl.
Je to nádhera a nejpůsobivější část trasy.
Jak se můžeš neptat na to, kdo nebo co jsi
a co je tohle a o čem to celé je, když jsi na takových místech?
Eddie, na tohle jsi mě teda nepřipravil.
- Panebože. - Mám krásnej kancl, co?
Ty brďo.
Tady se asi hodně Aboridžinců schovávalo před špatným počasím.
Jasně.
Ale moc hluboko nešli, je tam vážně tma.
Tady je to blízko a je tu světlo. A plochá země.
Moct sdílet tuhle jeskynní oblast se mnou a dalšími, to musí být výjimečný pocit.
Je. Jak jsi říkal, něco jsi cítil.
- Jo. - A nezapomeneš na to.
- Jo. - To je dobře.
Beru Darina před jeskyni, na tenhle kopec, aby měl lepší výhled.
Je vidět na kilometry daleko.
Ukážu ti skalní umění, Darine.
- Skalní umění? - Správně.
Skutečná lahůdka je pod tímto skalním krytem.
- Podívej se na strop. - No ty jo.
- Krásné skalní umění. - Jak tady vidíš, je tam spousta hvězd.
Hodně místních Aboridžinců… Náš kmen se jmenuje Wakaman.
Znali jsme hvězdy z nočního cestování přírodou. Tahle věc tady
tě dovede k té velké večerní hvězdě, co se vždy objeví.
- Jo. - A pak následuje tohle.
- Dovede tě k vodě. - Vážně?
Všechno to vychází ze zdejší země.
- Přesně tak. - No ty jo.
- Tady jsou vidět otisky psích tlapek. - Jo.
Je tam velký spirituální pes, kterému říkáme Djunganský pes.
Tamhle v dálce uvidíš skalní stěnu.
Tam do příběhu vstupuje ten pes.
Tehdy sem přišel král se všemi svými sedmi ženami a posadil se.
Odsud máš krásný výhled, takže vidíš přicházet další kmeny.
Na východní straně je kmen Mbabaram,
na severní kmen Kuku Djungan, který do této oblasti přišel také.
Takže tohle vypráví příběh o vodě a o tom, odkud ten pes pochází.
Jo. Za tebou je mapa s obličejem toho psa.
- Pěkný. - Ukazuje na tu oblast.
Ta modrošedá skála je tam, kde bývala nejhlubší část oceánu. A tahle oblast,
- kde jsme teď, byla mořskou mělčinou. - Přímo tady?
Teď mám pro Darina prehistorickou lahůdku. Tohle je mořská fosilie
z doby před 65 miliony let, kdy byla tato část země pod vodou.
To bylo doslova součástí útesu…
- Jo. - …před 400 miliony let.
- Bratře, moc ti děkuju. - Rádo se stalo.
- Východ a západ slunce. Tamhle je voda. - Přesně tak.
Pro mě jako průvodce je důležité, abychom tuto oblast plnou historie zachovali.
Doufám, že lidé vědí, jak stará a krásná tato země je,
a že odsud odejdou s tím, že ji chtějí zachovat.
Každá další zkušenost mě přivádí zpět ke stejné otázce. Co bychom měli dělat?
Vybavuju si naši debatu s Brucem Pascoem.
Jak se můžeme naučit víc od domorodců po celém světě?
Minulost působí tak kouzelně.
- Šálek čaje. - Šálek čaje?
- Jako to děláme teď. - Jo. Sedněte si. S čajovou konvicí.
Zjistěte, jaký čaj mají staré dámy a staří pánové rádi.
- A jestli do něj chtějí mléko a cukr. - Jo.
- A takový druh péče… - Respekt. Jo.
Víte, dáváme na stůl jídlo, navzájem se o něj dělíme a mluvíme o udržitelnosti.
Tohle není všelék. Tohle je konverzace.
A tahle konverzace povede k lepšímu zítřku.
Ale nejde jen o domorodce. Musíme spolu navzájem mluvit. Přestali jsme…
- Komunikovat. - …se mít rádi.
- To je úžasné. - Jsem vám nesmírně vděčný.
- Moc vám děkuju. - Jo. To je nádhera.
Je to tak prosté. Sedněte si. Poslouchejte.
O tento svět se můžeme podělit. Díky, Bruci.
Tohle je naše další příležitost to udělat. Jedeme do deštného pralesa Girringun.
Sejdeme se zde s úřednicí Sonyou Takauovou
a Philem Ristem, generálním ředitelem firmy Girringun Aboriginal Corporation.
Jmenuju se Phil Rist. Jsem generální ředitel velmi významného
Domorodého střediska pro správu půdy a moře v Queenslandu a v celé Austrálii.
Je nás celkem devět skupin a pokrýváme velkou oblast.
Austrálie má velmi temnou historii v tom,
jak se chovala k původním Australanům.
A čím víc lidí se dozví o boji Aboridžinců
a porozumí mu, tím lépe.
Máme v našem jazyce takové rčení.
Většinou to bývají otec se synem, kteří se věnují těm nejnáročnějším věcem.
A když má otec dost, odloží svůj oštěp,
který zvedne jeho syn a takříkajíc pokračuje v otcově boji.
To se teď mění a nejde už pouze o syna. Teď za nás zvedá oštěp i dcera.
Ale patříte k tomu i vy. Vaše ochota naslouchat a učit se.
To se stává součástí změny. A Austrálie je jednou z nejbohatších zemí na světě.
Ale v srdci Austrálie
se už po celé generace odehrává boj.
Je nejspíš součástí asimilace do dominantní kultury.
A s tím je spousta problémů.
Mně zkrátka zaráží to, proč se předchozí vlády
a místní lidé nespojili,
aby pak společně využili tuhle moudrost a vytvořili lepší zemi?
Na tu otázku nedokážu najít odpověď.
Bílá Austrálie už celé roky říká, že nejsme tak dobří jako ostatní.
A tak se to v nás zakořenilo a vznikl komplex nadřazenosti a méněcennosti.
A myslím, že se to teď mění. Už se to mění nějakou dobu.
Vnímám, co říkáš, a souhlasím. Myslím, že přichází změna.
Vím, že dnešní mladá generace je opravdu otevřená,
myslí na budoucnost a…
Je pro mě vzrušující tu dnes s vámi sedět, protože jsi mluvil o vašem hlasu.
A jestli ho můžeme nějak šířit a takříkajíc zvýšit jeho hlasitost…
- Díky. - Jsem vám skutečně vděčný.
- Máme tě rádi. - To je to nejlepší…
Můžeme si tě nechat? Nechceme, abys odešel.
- Opatrně. Můžeme… - Už se nás nezbavíte.
Domorodci by se měli významně podílet na řešení globálních problémů,
kterým čelíme. Nelze napravit životní prostředí, aniž bychom vzali v úvahu
vnitřní souvislosti v rámci přírodního prostředí.
Dobře. Takže Zacu a Darine, máme pro vás vážně výjimečného hosta.
- Tohle je Khoa. - Ahoj, Khoo.
Ahoj, broučku. Je vážně plachý a stydlivý.
Je to čistokrevný pes dingo z deštného pralesa.
Ti jsou v této zemi za velké ničemy.
V současnosti probíhá válka mezi chovatelským průmyslem
a těmi, kteří ho chtějí ochránit a zachránit.
Dingové patří do rodu psovitých šelem Canis,
stejně jako vlci, kojoti, lišky a psi. A i když vypadají roztomile a přítulně,
jsou to divocí predátoři, stejně jako většina masožravců.
V současnosti máme ve státě Queensland dva návrhy zákona,
které je v podstatě chtějí vyhubit. Jako Aboridžinci víme, že tenhle chlapík
je v divoké přírodě vážně cenný.
Je to největší australský alfa predátor.
A aby jakýkoli environmentální nebo ekologický systém zůstal vyvážený,
musíte mít alfa predátora.
Když ho necháte na pokoji, aby dělal svou práci a udržoval rovnováhu v přírodě,
všechno se vyrovná. Jako děti nás učili, abychom nechali přírodu být.
Ví, jak se o sebe postarat. Nepotřebuje nás.
Dingové a Aboridžinci toho mají společného víc.
Stříleli na nás. Trávili nás jedem. A drželi nás v pastech.
A když mluvím o pastech, v této zemi se obchodovalo s černými otroky.
Sonya nás seznamuje s drsnou realitou podobností
mezi Aboridžinci a australskými dingy.
Ušli jsme kus cesty, ale stále nás čeká dlouhá cesta,
abychom změnili koloniální myšlení,
které se v této zemi tak moc vžilo.
Je to úžasné, ty paralely, které můžeme použit.
Kdybychom dingovi umožnili, aby byl volný a normálně fungoval v přírodě,
všechno by opět bylo v rovnováze.
A kdyby lidé poslouchali hlas Aboridžinců, všechno by opět bylo v rovnováze.
Když spojíte západní vědu a domorodé znalosti,
dojdete ke krásným řešením…
- Rozhodně. - …co můžou pomoct životnímu prostředí.
Kultura Aboridžinců patří světu.
A pokud je nejstarší žijící kulturou na této planetě,
pak je na každém z nás…
- Aby za ni byl vděčný. - Přesně tak.
Nemůžu se dočkat, až se o tohle podělím s co největším počtem lidí.
Zac a Darin jsou tady, naslouchají, a to pro nás znamená naprosto všechno,
protože někdo konečně poslouchá hlas Aboridžinců.
A od této chvíle to má za následek dominový efekt,
že když sdílíte něco pozitivního, je to dobré nejen pro Aboridžince,
ale i pro všechny ostatní. A hlavně pro životní prostředí.
Takže děláte něco správně.
Víš, od takových věcí odjíždím… Exploduje mi srdce.
- Takové rozhovory s lidmi jsou složité. - To rozhodně.
Jde o tolik různých aspektů. Ale jednu věc vím jistě.
Bruce Pascoe měl pravdu. Musíš si sednout a mluvit.
Sedět tam, být s nimi,
- cítit ty energie… - Jo.
…a upřímně a otevřeně diskutovat…
Tahle superschopnost podle mě v našem světě chybí.
Jo, chápu tě. Svět je mnohem větší než tvůj dvorek,
škola nebo práce. Vidíme to na tolika úrovních.
Vracím se s mnohem větším porozuměním.
- Je to vážně výjimečný pocit, co? - To je ono. Jsem šťastnej.
Přišel jsem na to, co chci do konce života dělat. Je mi 33.
- Vedu si dobře. - 53. řada Zac Efron nohama na Zemi…
Chci být David Attenborough.
Nemůžeme změnit minulost a možná se nám nikdy nepodaří napravit všechny křivdy,
ale můžeme se naučit historii ostatních a naslouchat jejich hlasům v přítomnosti.
I když před sebou má dlouhou cestu,
Austrálie zahájila dialog a uznání těch, kteří tu byli před námi.
Všechny země, které tak ještě neučinily, by ji měly následovat.
Všichni si zaslouží místo u stolu, aby byli slyšet a byli součástí diskuse.
Svět už není tak velký. Všichni jsme teď sousedé.
A i ty nejmenší činy, dobré či špatné, mají vliv na druhé.
Ano, můžeme společně zachovat kulturu včerejška
a zároveň plánovat lepší zítřek.
Ale to dokážeme pouze tehdy, pokud budeme spolupracovat.
Uznáváme tradiční majitele pozemků napříč Austrálii. Vzdáváme úctu starším,
neboť jsou nositeli vzpomínek, tradic, kultury a nadějí domorodých obyvatel.
Překlad titulků: Jakub Doležal