СЕРІАЛ NETFLIX
Люди жили в гармонії з цими землями тисячі років.
З 1700-х
британські колоністи припливли на кораблях з наміром підкорити континент
і врешті-решт забрали майже всі землі собі.
Раніше ми захищали землю, брали лише те, що було потрібно, щоб вижити,
і повертали потім так, як могли.
Через покоління повітря, вода та земля стали забрудненими.
У ґрунті важко вирощувати врожай, океани страждають через надмірний вилов.
Сьогодні як ніколи важливо,
щоб ми боролися за те, щоб мати право голосу на нашій землі,
аби зберегти нашу культуру й матінку-Землю.
Це історія корінних жителів Австралії.
Докази стверджують, що аборигени в Австралії існували ще 60 000 років тому,
до колоніальних відкриттів, заселення та ворожого захоплення землі.
Як і в багатьох країнах світу,
історія колонізації тут жорстока й кривава.
Аби дослідити цю прекрасну країну сповна,
треба дізнатися про корінних жителів,
про те, як вони захищали й зберігали свої землі.
Сучасне суспільство може вчитися на їхній повазі до балансу
між цими людьми та рештою планети.
-Будьмо. -Ось про що ця серія.
Про корінних землевласників, про те, щоб навчитися більше від їхньої культури,
побачити, як їхні методи досі застосовуються для захисту Землі.
Дуже круто. Я наче повернуся в минуле.
В університеті Мельбурна ми продовжуємо вивчати
історію Австралії під час зустрічі з письменником Брюсом Паско.
Суперечлива книга Брюса «Темний Ему» кидає виклик загальноприйнятій вірі,
що аборигени Австралії були кочовими мисливцями та збирачами.
Брюс стверджує, що аборигени насправді оберігали природу
й були витонченими фермерами. Його ідеї виходять за рамки теорій.
Його твердження базуються на журналах і записах
перших колоністів і дослідників.
І Брюс вважає, що треба поважати аборигенів як перших людей нації
за їхній вклад у суспільство та їхні землі.
Для нас це честь поговорити з ним.
-Прекрасно. -Так.
Для нас поговорити з вами й навчитися чогось у вас — неймовірна можливість.
Ось це — найважливіше.
Австралія — колоніальна країна, і через це
її досі не сприймають належним чином.
Ми можемо дізнатися більше про країну,
якщо поглянемо, як з усім справлялися аборигени.
Тож усе, що ви досліджували, про що говорили, чим ділилися —
це повернення до старого, аби розвиватися далі?
Так. Ми думаємо, що найстаріше селище на Землі було саме тут.
Аборигени вирішили жити разом
у побудованих ними будинках, певно, 50 000–60 000 років тому.
Це десятки тисяч років до інших поселень…
Так. Раніше, ніж у Туреччині чи Ізраїлі.
Як же аборигени змогли так довго триматися разом?
Основа правління аборигенів — скромність.
Думали, що ми маємо себе вважати однією з тварин.
Тому в аборигенів були тотеми тварин, дерев, рослин,
бо ми маємо бачити себе як одну з істот.
Ідея переваги над іншими й того, щоб усе відбирати — божевільна.
Іноді, розмовляючи з іншими, треба подумати: «Чи житиме ще мій вид
через 20 000 років, чи все ж уб'ємо себе?»
Доглядати за планетою — це правильне ведення господарства.
-Так. -І хороша економічна логіка.
Усе, що ми робимо, має бути на благо Землі. І з нами все буде добре.
Так.
В Австралії близько 500 різних корінних народів.
Сьогодні вони складають лише 2,4% від усього населення.
Ми відвідаємо лише деякі з цих народів, і наша перша зупинка тут.
Куя-Біч — прекрасна, різноманітна прибережна зона Квінсленду
з трьома унікальними екосистемами.
Пляж, мангри та прибережні рифи.
Їх об'єднують мули й приливні лагуни.
Тут проведемо день з представниками корінного населення
цього району — Куку Яланджі.
У цій серії більшість розповідатимуть аборигени, яких ми зустрінемо,
так ми почуємо все з перших вуст.
Це Лінк Вокер.
Мене звати Лінк Вокер.
З братом проводимо екскурсії, де живуть Куку Яланджі.
Наша компанія повністю належить аборигенам.
Відвідувачі занурюються в нашу культуру. Як хранителі наших традиційних земель
ми зобов'язані продовжувати передавати культурні знання,
які тисячі років збирали наші родини.
Вітаю на Куя-Біч. -Дякуємо, що прийняли нас.
Раді бути тут.
Це країна Куку Яланджі. Ми говоримо нашою мовою.
Ось це місце — Куя Куя.
Означає «рибалити». Ловимо тут рибу.
Це лише дещо з виловленого тут. Крокодили, риби-мечі,
пилконосі акули, черепахи…
-Це від риби-меча? -Так. Від різних.
-А це? Від риби-меча? -Так, це риба-меч.
-Пилка. -Від риби-пилки.
До них додавали ручки й пиляли ними дерева.
То рибалите ви переважно традиційно?
Так, підводне й вибіркове полювання, збиральництво,
збираємо, що нам потрібно, ставимо сітки, пастки тощо.
Скільки було, коли почали вивчати техніки рибальства?
Ми були малі. Дізналися, коли були з бабусею, дідусем,
мамою, татом, дядьками та тітками. У кожного свої техніки.
Багатьом старшим важко ходити, тож ми створили ось це,
щоб ми могли полювати й годувати їх хорошою їжею щодня.
У багатьох наших родин був діабет.
Цілі покоління закривали на окремій землі, вони не могли вибратися.
-Їм давали цукор, тютюн і чай. -Боже.
У всіх однолітків бабці був діабет. Коли вони покинули ті землі,
то їм не треба було більше це їсти.
Вони знову полювали й збирали. Наше покоління турбується,
щоб ми розвивали цей спосіб життя, підтримували здоров'я народу.
Це круто.
Культурний туризм —
це один зі способів підкреслити нашу особливу культуру,
підбадьорити наші сім'ї та рухатися в майбутнє,
виправити всі помилки минулого.
Спускаймося. Спереду попрактикуємося зі списами, ви повчитеся.
Поведемо Дарина й Зака униз пляжем,
навчимо їх безпечно поводитися зі списами.
Наша сім'я тут вже 20 000 років. Раніше ми жили біля моря,
але вода змусила нас відступити. Тепер живемо біля гір.
Але це все ті ж самі сім'ї. Історії незмінні.
Про них нам нагадують деякі пам'ятки.
Ого.
Тепер підходьте й оберіть спис.
Відчуйте. Потрібен не надто важкий і не легкий.
Щоб вам було зручно. Ми попрактикуємося, а потім…
Зміни, якщо хочеш.
-Цей класний. -Класний? Не забувай, він позаду.
Ой. Принаймні, не гострим кінцем.
Перше правило. Списи треба носити рівно, тримаючи на плечі.
-Так не вдаримо когось. -Я хотів на кінчик глянути.
Один великий палець на лінії.
І тримаємо пальцем на кінці, щоб кидати. Вказівним.
Стопи спрямуйте на ціль. Коли готові, усю вагу тіла зосередьте
на задній нозі. Відкинься назад, на задню ногу.
Піднімаєте передню ногу, робите крок і штовхаєте пальцем.
Гаразд, тренуйтеся. Ось так.
-Він відскочив. -Запросто.
-Гаразд, спускайтеся. Ще раз. -Круто.
-Упораємося. -Не хвилюйся.
Було надто легко. Я посуну трохи.
Ти так далеко стоїш у воді? Так помітиш рибу?
Так, риба почую тебе й попливе. Треба гнатися за нею.
Риба ж з лускою. Бийте сильно.
Більше жодних виправдань.
Майже. Нічого. Він плаватиме на воді.
-Ось так. Гаразд. -Чудовий кидок.
Таке колись бачили?
-Це вумера. -Ні.
Ставиш палець.
Тиск стане більшим.
Покращення зброї.
СПЛЕСК СИЛИ
Коли навчаєшся кидати спис пальцем, то покращити
все можна вумерою, вона стає продовженням руки.
-Майже. -Додає сили під час риболовлі.
-Ось так. Чудова сила. -Чудово.
Дуже страшно, коли ти виходиш
а люди кидають списи у всі боки, тож…
Спершу ми впевнюємося, що люди вміють поводитися зі списом безпечно.
Ось так.
А тоді переходимо до традиційного полювання.
Гаразд. Допомогли, чим могли. Готові?
Навіть дуже.
Ми з Дарином поїдемо вздовж пляжу, знайдемо ліки і їжу.
А ви вирушайте на полювання,
щоб принести нам рибу, крабів.
-Гаразд. -Позмагаймося.
-Я сам упораюся. -Зможеш?
-Іди за овочами. -Гаразд.
Візьму Зака з собою. Пополюємо на мангрових крабів,
гляньмо, що зловимо.
Щоб знайти краба, шукай такі дірки.
Тікатимуть, коли підійдемо. Одразу побіжать.
Це отвори від скатів, вони тут їдять.
Якщо молюск рухається, скат вдаряє розрядом.
Скат знає, де молюск. Він його накриє, розчавить і з'їсть.
-Бачиш оці рослини на пляжі? -Так.
Це одні з найкорисніших ліків. Їх тут купа.
Ось ці плоди.
Бачиш зелені й білі? Білі стиглі.
Білі ягідки — це плоди так званого пляжного салату.
Якщо у тебе очна інфекція або пісок потрапив у око,
то береш спілу ягоду й чавиш її.
Солону воду всередині використовуємо як антисептик.
Ми так промиваємо очі, закапуємо. Усе просто.
Ого, воно…
Я не… Зовсім не пече, а очищає.
Наче промив очі. Чавиш і…
Можна і шкіру очищувати. Сік дуже лагідний. Не липне.
-Висихає, і все чисто. -Неймовірно.
Це допомагає, коли бігаєш.
-Так, з липкими руками. -Так.
Цей малий — краб-відлюдник.
-Це куюлін, рапан. -Великий краб-відлюдник.
Так. Вони — найкраща наживка на пляжі.
Якщо ловиш на пляжі чи на березі річки — назбирай цих крабів.
Аборигени залишають камінці в рибних місцях,
знаходять пласке зламане каміння, круглі камінці, мушлі.
-Щоб показати іншим… -Що тут рибне місце.
А листя можна їсти?
Ні, їх не їдять.
-Але можна робити пов'язки. То… -Пов'язки.
Якщо у тебе опік шкіри чи виразка. Торкнися. Дуже класно.
Після довгих мандрів умочаємо їх у воду під деревом…
-Круто. -І прикладаємо. Чудово.
Чудово при сонячних опіках.
-Лози іпомеї. -Іпомея, ого.
У цієї цвіт жовтий.
Є ще наземні з фіолетовим цвітом.
Називаємо їх лозами скатів.
Якщо вийдеш сюди, то може вжалити скат,
або можеш на рифі ногу порізати. Це чудовий антисептик.
Мнеш, мочиш гарячою водою, а потім змочуєш ноги.
Воно знеболює, тому можна витягти уламки.
Куди б не пішов, відчуєш, що між тваринами й рослинами існує особливий зв'язок.
Нам, людям, треба знайти ці особливі зв'язки.
Це традиційний спосіб.
-Сьогодні Зак і Брендон можуть ранитися. -У нас є ліки для них.
Так звана місячна мушля.
За молодого місяця темніє. За повного — біліє.
Колір змінюється з місячним циклом.
-Ось тому місячна. -Та він там відпочиває.
Тепер послухай про їхню користь, ти йдеш полювати у хмарний день,
якщо невідомо, яким буде приплив, то шукай мушлі.
Якщо мушлі ось такі темні, то приплив буде чудовий.
Тож ви дивитеся на поведінку тварин.
Рослини чи тварини вкажуть тобі.
Неймовірно. Дуже круто. Я наче повернувся в минуле.
Цим ми займалися в дитинстві. Лиш цього хотіли.
-Краще, ніж відеоігри. -Так.
Знання, що дає природа,
дуже важливі для суспільства в цілому.
Так. Кожна родина й людина відповідальна за різних тварин.
У них має бути, пов'язаний з ними, тотем, щоб тварина вижила.
Так.
Вони зможуть навчити тебе всіх секретів,
знай про це, коли тут бігаєш.
Тож ми ловимо під час відпливу.
Крокодили й акули повертаються під час припливу.
У нас є шість годин. У них шість годин. Треба навчитися ділитися.
Це великий самець. Твоя здобич.
-У тебе ще багато? -Лише один.
-Поглянь. Так круто. -У нас малий у скутері.
Це самець. Якщо подивитися знизу, то побачиш трикутник.
Так визначають самця. Ще ті бійці, у них великі клешні.
-Хочеш потримати? -Глянь. Авжеж.
-Найбезпечніший спосіб. -Кладеш на трохи
Головне — тримати руки на спині. Не бери за перед.
-Знизу. -Ні, там не бери.
-Так щипне. -Справді?
Більшість людей не усвідомлюють, наскільки небезпечні ці краби.
-Узяв? -Гадаю.
Їхня клешня може сильно зчавити. Інша — поранити.
Вони нападатимуть, якщо підійти заблизько.
Це бойова клешня. А ця чавить.
За оцю не берися. Вона і кістку розчавить.
А інша — палець може відрізати.
-Справді? Боже. -Перевір сам.
-Мізинець. -Мені потрібні всі мої пальці.
Дивіться.
Лови.
-Такий грізний, так? -Твій.
Не хвилюйся. Поклади на землю.
-Радий знайомству. -Клас. Дякую, хлопці.
-Гаразд. Дав нам надію. -Так.
Гаразд.
-Тут кокоси, так? -Так, і це план.
Нехай хлопці там бігають. А ми розіб'ємо горіхи.
Скористаємося киркою і почнемо з м'якого краю.
Це тобі.
Тут треба зішкребти.
Це найкращий спосіб добути кокосове молоко. Будьмо.
Ти маєш показати іншим, як…
-Так. Дякую. -Як їсти. Будь-коли.
-Є один. -Є один? Загубив?
Так. Загубив.
Тепер я знаю, що шукаю.
-Краб. -Там один. Бачиш його?
-Як ти бачиш так далеко? -Бачиш, як він підійшов? За ним.
Підійди ближче.
Кидай спис у темну пляму.
Промахнувся. Бачиш?
Промахнувся. Під ним.
-Під ним. -Ось.
-Упорався. -Ось так. У самий центр.
Ось твій краб. Просто посередині.
Так, люблю рибалити нахлистом, бо у США ловлять і випускають,
а тут я знатиму, що ми його впіймали й з'їмо.
Вони смачніші, коли ловиш сам.
Так, звісно.
Поглянь на нього.
Ось так. А потім покажу, як їх готувати Сподіваюся, ви голодні.
-Привіт. Я Дарин. -Привіт, рада знайомству. Я Делісса.
Я традиційна кошикарка. А це моя племінниця Каєнна.
Привіт, Каєнно.
Цим я займалася з бабусею.
-Ми почали робити з нею. -Круто. А звідки волокно?
Використовуємо чорну пальму. Це дуже рідкісне дерево.
Чорна пальма росте лише вздовж вузьких узбережь у вологих тропіках.
Решту деревини чоловіки використають
для спеціальних паличок.
Ага, це для церемоній.
Так. Палички, вумери, наконечники списі, ніяких відходів,
усе дерево використовуємо.
Замість кожного дерева, що я зрубала в Дейнтрі, я посаджу нове.
-Зберігаю стабільність. -Клас.
Упродовж історії поселення підтримувати традиційну культуру
було незаконно.
Тож нам дуже пощастило, що вона передалася через нашу сім'ю,
через жінок, наступному поколінню. Вони роблять те саме,
передаючи культуру наступному поколінню.
Тканинні мішки зазвичай використовують, щоб носити дітей.
Ручка на голові. Ось так.
Саме так носили дітей через кущі.
Щоб зробити такий великий,
мені потрібно три місяці.
-Три місяці? -Так, дуже довго.
А такий маленький зроблю за пів години.
Цим ми й займалися з бабцею на свята.
Мою бабусю колись ховали в кошику.
-Під час «украденого покоління»… -Що?
Так, коли біла влада прийшла забрати дітей.
Жартуєш?
Їй дали потримати темні боби ліани, щоб вона помовчала.
І її тоді не забрали.
Переселення і вивезення наших дітей
і сімей з наших традиційних земель було не так давно.
Минуло лише одне покоління.
Тож ми такі щасливі, що можемо зберегти нашу культуру
й ділитися нею з рештою світу.
Крім того, що він свіжовиловлений,
що ще потрібно, щоб ідеально приготувати краба?
Кидай сюди.
Твоя суміш — це основа. Трохи кокосової олії.
Треба відміряти.
Кидаєш шматок масла.
-Часник. Товчений часник. -Люблю часник. Клас.
Перець чилі «пташине око». Цьому 25 років.
Тут чилі, оцет і сіль. Береш кілька.
Тут оцет і сіль, додаєш сюди розсіл.
Відчуєш запах, щойно почне готуватися.
Якщо пересмажити, то м'ясо прилипне до шкіри й не віддереш.
Це кущовий лимон. Смак кращий за більшість лимонів.
Справді? Кущовий лимон?
Так. Скуштуй, друже.
Додаєш трохи солі.
Накриваєш і готуєш п'ять хвилин.
-Тушкувати? -Зараз усе стане помаранчевим.
-І тоді все готово. -Умочити?
Прямо туди.
Смачно. Коли доїмо, а хтось захоче ще, то приготуємо ще.
Нову партію.
Цікаво, як там Дарин з кошиками.
Там потрібне терпіння.
І який воно має мати вигляд?
-Щоб я знав. -Гаразд.
-Це кінцевий продукт. -Ти глянь.
Так круто спинитися, зосередитися на чомусь,
трохи сповільнити ритм, послухати історії.
Надіюся, тобі сподобалося.
-Так. -Дуже дякую.
-Привіт. Як справи? -Як справи?
-Як ви, хлопці? -Як справи?
-Дуже добре. -Так?
Купа всього класного.
-Було весело? -Купа крабів.
Так. Непогано.
Ми знайшли класні лікарські рослини. Поїли кокоси.
-Клас. -Неймовірний день.
-Нереальний. -Як завжди.
Це місце… Це й магазин, і аптека. Усе, що вам потрібно.
Класно побачити, як ви живете. Дякую, що продовжуєте традиції, що прийняли нас…
Не хвилюйтеся. Заходьте, якщо тут. Ось там сім'я.
-Дякую, хлопці. Дякую. -Дякую, друже.
-Дуже вдячний.
-Побачимося наступного разу. -Дякую, хлопці. Щасти вам.
Наступна зупинка — національний парк у північній частині Квінсленду,
але це не типовий парк. Протягом 400 мільйонів років
природа створювала це неймовірне творіння.
Материки рухалися, вода текла, вапняк розчинявся.
І ось кінцевий результат — печери Чиллаґо.
Зв'язок між корінним народом Австралії
та печерами Чиллаґо з'явився ще десятки тисяч років.
На жаль, я недобре почувався, коли ми мали йти в печери,
тому Дарин пішов сам.
-Ого, так незвично. -Прошу.
-Що це за місце? -Ця місцина називається Чиллаґо.
Тут є печера, куди потрапляє денне світло,
і я ще хочу показати тобі морські скам'янілості.
Справді?
Раніше вони були під водою.
-Так. -Давно?
Десь 400 мільйонів років тому.
-Чотириста мільйонів? -Так.
Ого.
Як так сталося? Здається, наче… Вони з'явилися нізвідки.
Так. Вугілля змішується з осадом, утворюючи осадову породу, вапняк.
Коли земна кора рухається, тепло й тиск збільшуються,
піднімаючи все вгору, як зараз.
Важко уявити,
але вчені вважають, що ці печери почали формуватися 400 мільйонів років тому.
Тоді все було під водою.
Привіт, а ти хто?
Я амоніт, древній морський хижак.
Колись мій вид заселяв усі тутешні моря,
але потім ми вимерли.
Скам'янілості амонітів, знайдені тут, — ще один доказ?
Так, колись ця територія була під водою.
Протягом мільйонів років тектонічні плити Землі зміщувалися,
врізаючись одна в одну, утворюючи гори.
Мільйони років дощів і ерозії
допомогли сформувати печери в горах та створити красу, яку бачимо сьогодні,
корінні хранителі земель наглядали й використовували її останні 60 000 років.
Але мого виду тут не було вже 65 мільйонів років.
Тож мені час іти.
До зустрічі?
Тільки у скам'янілому вигляді!
Оце так.
Неймовірно.
Коли я проводжу людей печерами, вони бачать тут красу так,
як і я. Тому я люблю цю роботу.
Ось так. Тут навхрест.
Господи.
-Ми зайшли, Едді. -Ми в печері.
Її знайшли в 1891-му.
У 1891-му?
Так, хлопець, на ім'я Вільям Атертон.
-Це ж павук. -Що? Де павук?
Коли його бачать, то одразу починають кричати.
І стає страшно.
Розміром з мою руку.
Едді, розкажи про ці гострі штуки на стелі.
-Як вони називаються? -Сталактити.
Сталактити?
А ті, що йдуть із землі — сталагміти.
Отже, по сталактиту волога стікає зсередини,
як через соломинку, і донизу,
формуючи сталагміти, так вони ростуть.
Через скільки таке утвориться?
Сталактит росте на три–п'ять сантиметрів кожні 100 років.
Сталагміт же лише на один сантиметр кожні 100 років.
Ось. Тут видно.
-Ось. -Тут на дні є волога.
-Глянь. -Через деякий час капне, і…
Торкнутись чи лишити? Лишити.
Коли веду людей у відкрите місце зі світлом…
Ого!
…то їхня перша реакція: «Ого».
Така величезна. Схожа на собор».
Одне з місць, куди потрапляє світло.
Це одна з найкрасивіших речей, які я бачив за життя.
Так гарно. Це найнеймовірніша частина екскурсії.
Як тут не думати про своє буття чи існування:
«Що це? Для чого все це?» —
коли ти приходиш у такі місця?
Едді, до такого ти мене не готував.
-Боже мій. -У мене гарний офіс, так?
Ого.
Сюди, певно, приходили аборигени, щоб ховатися від негоди.
Так.
Але глибоко не заходили, бо там надто темно.
Близько до поверхні. Світло. Зайшов собі, пласка поверхня.
У цих печерах є дещо особливе,
це відчуваю і я, й інші.
Так. Як ти казав, ти дещо відчув.
-Так. -І лишив це відчуття.
-Так. -Це добре.
Я виведу Дарина з печери на цей пагорб, щоб краще все розгледіти.
Видно на кілометри навколо.
Гаразд, Дарине, покажу тобі наскельні малюнки.
-Наскельні малюнки? -Саме так.
Справжня радість — під цим каменем.
Глянь на стелю.
Ого.
Які гарні малюнки.
Сам бачиш, тут купа зірочок.
Тут багато аборигенів… Нас, людей, що тут живуть, називають вакаманами,
і наші предки знали, що зірки — нічні дороговкази.
Ось це веде до великої вечірньої зірки, яку завжди видно.
-Ось тут. -Це веде сюди.
-Відведе до води. -Справді?
То ці малюнки базуються на цих землях.
-Саме так. -Ого.
Тут, з цього боку, видно лапки собак.
Так.
У нас є великий духовний собака,
якого ми називаємо Джунган, це його сліди.
Здалеку можна побачити обличчя з каменю.
Ось там і почалася історія з псом.
Сюди приходив король з сімома жінками, сідав.
Тут добре все видно, тож він бачив, як заходили інші племена.
На східній стороні від нас народ мбабарам,
а на північ від нас — плем'я куку-джунган,
яке теж прийшло сюди.
Ти розповів історію про воду,
про те, звідки взявся пес.
Так, бо за тобою карта з мордочкою пса.
-Гарно. -Він вказує на ту ділянку.
Блакитно-сіра скеля там, де була найглибша частина океану.
А ця місцевість, на якій ми зараз, — мілководдя, де море кінчалося.
Тут?
Тепер покажу Дарину доісторичну розвагу.
Це морська скам'янілість,
якій десь 65 мільйонів років, тоді тут усе було під водою.
Це буквально була частина рифу.
-Так. -Ще 400 мільйонів років тому.
-Дякую тобі, друже. -Немає за що.
-Схід сонця і захід. Вода. -Так.
Екскурсоводу важливо про це розказати, бо ця земля повна історії.
Сподіваюся, люди розуміють, яка стара й прекрасна ця земля,
і вони не чіпатимуть її, аби зберегти.
Усе, що я переживаю, повертає до того самого питання.
Що ж ми маємо робити?
Я згадав про зустріч із Брюсом Паско.
І як же нам учитися в корінних народів світу?
Чи було… Здається, у минулому стільки магії.
-Випийте з ними чаю. -Чаю.
-Як ми робимо. -Так. Сідаємо. Беремо чайник.
Дізнайтеся, який чай люблять літні люди.
-Чи з молоком, чи з цукром. -Так.
-Ось така турбота… -Це повага. Так.
Кладете їжу на стіл.
Ділитеся нею і говорите про сталість довкілля.
Це не вирішить усі проблеми. Це проста розмова.
Але ця розмова приведе до кращого результату.
Це не лише про аборигенів. А й про нас. Ми перестали…
-Спілкуватися. -Любити.
-Це так круто. -Я дуже вдячний.
-Дуже дякую. -Так. Це прекрасно.
Це так просто.
Сісти. Послухати. Світ спільний для нас усіх.
Дякую, Брюсе.
І в нас буде можливість це зробити.
Їдемо до тропічних лісів Ґіррінґана,
щоб зустрітися з Сонею Такау, фахівчинею зі зв'язку,
і Філом Рістом, директором корпорації аборигенів Ґіррінґана.
Мене звати Філ Ріст.
Виконавчий директор центру морських та наземних територій аборигенів Квінсленду.
Але не лише тут, а по всій Австралії. У нас є дев'ять груп,
і ми охоплюємо велику територію.
В Австралії досить важка історія
щодо ставлення до корінного населення.
Чим більше людей зрозуміє і усвідомить
важкість боротьби корінних австралійців, тим краще.
Ми зазвичай кажемо,
що батько й син мають братися за найважчі речі.
Коли батько втомився і складає спис,
то син має взяти його в руки й продовжити бій.
Зараз усе змінюється, і спис у руки бере не син.
Зараз це робить донька.
Але ви — теж частина процесу. Ваше бажання слухати й вчитися —
частина того процесу змін.
Австралія — одна з найбагатших країн на планеті.
Але в самому серці Австралії вже багато поколінь триває боротьба.
Це частина асиміляції, гадаю, до цієї панівної культури.
І це створює велику кількість проблем.
Мене вразив факт того,
що на це не впливає уряд,
тоді інші люди
перейняли б цю мудрість і створили б кращу країну?
Я борюся з цією проблемою.
Багато років білі жителі Австралії казали, що ми не такі хороші, як усі інші.
Це закріпилося в суспільстві,
і я називаю це комплексом вищого й нижчого рівнів.
Гадаю, зараз усе змінюється. Зараз усе потроху змінюється.
Я розумію, про що йдеться, і я згоден. Гадаю, зміни вже близько.
Я знаю, що молоде покоління дуже неупереджене,
прогресивне й…
Я дуже радий бути з вами сьогодні, бо ви розповідали про те, як заявляєте про себе.
І якщо ми можемо якось це поширити,
дати вам можливість не говорити, а кричати про себе…
-Дякую. -Я дуже вдячний.
Ми вас любимо.
-Ви — найкрутіше, що… -Може, лишитеся?
Не хочемо, щоб ішли.
-Обережно. Ми можемо… -Ніколи нас не позбудетеся.
Аборигени мають бути залучені до розв'язання глобальних проблем сьогодення.
Ми не врятуємо природне середовище без урахування
внутрішніх зв'язків усередині природного середовища.
Гаразд. Заку і Дарине,
у нас для вас є особливий гість,
Це Коа.
Привіт, Коа.
Привіт, малюче. Він дуже сором'язливий, боязкий.
Це чистокровний динго з тропічних лісів.
У цій країні динго часто стають жертвами.
Наразі точиться війна між тваринництвом і тими,
хто хоче їх захистити й врятувати.
Динго належать до роду Canis,
як і вовки, койоти, лисиці та собаки.
Хоч вони на вигляд милі й приємні,
дикі динго — люті хижаки, як і більшість м'ясоїдів.
Отже, зараз у штаті Квінсленд снує два законодавчі акти,
які по суті хочуть знищити їх.
Як аборигени ми знаємо, що ця тварина
дуже важлива для природного середовища.
Він найкращий, найсильніший хижак Австралії.
І щоб будь-яка екологічна чи природна система залишалася збалансованою,
треба, щоб у ній був сильний хижак.
Якщо дати їм спокій, даючи створювати баланс у середовищі,
то все врівноважиться.
Нас у дитинстві вчили не чіпати природу.
Вона сама подбає про себе. Ми їй не потрібні.
Динго та аборигени мають багато спільного.
У нас стріляли. Нас труїли. Ми опинялися в пастці.
«Пастка» тут — це колишня работоргівля темношкірими в цій країні.
Соня розповідає про сувору реальність, провівши паралелі
між аборигенами та австралійськими динго.
Ми вже трохи подолали, але попереду ще довгий шлях,
аби змінити колоністське бачення світу,
яке панувало століттями в цій країні.
Дивовижно, що можна провести такі паралелі.
Якби ми дозволили динго бути вільним і діяти, як зазвичай, у природі,
то все знову урівноважилося б.
Дуже схоже. Якби люди слухали корінні народи,
то все б урівноважилося.
Коли об'єднуєш західну науку й знання корінних народів,
то з'являються неймовірні розв'язання проблем.
-Звісно. -Щодо навколишнього середовища.
Культура аборигенів — спадщина світу.
І якщо це найдавніша культура на планеті,
то кожен з нас має…
-Бути їй вдячним. -Вдячним. Звісно.
Не можу дочекатися, щоб поділитися цим з якомога більшою кількістю людей.
Те, що Зак і Дарин сидять тут і слухають, — дуже важливо,
бо хтось нарешті зміг почути голос аборигенів.
І відтепер
це стане прямим наслідком того, що ми ділимося позитивом з іншими,
і це добре не лише для аборигенів, але й для кожного,
і найголовніше — для природного середовища,
тоді ти робиш усе правильно.
Знаєш, ми їдемо звідси…
А моє серце розривається.
Розмовляти з людьми так важко.
-Авжеж. -У цьому багато різних аспектів.
Але я точно знаю,
що Брюс Паско мав рацію.
Треба сісти й поговорити.
Сидіти там, бути з ними,
відчувати їхню енергетику.
Так.
Чесно і відверто обговорити ці питання,
я вважаю, що це та суперсила, якої нам бракує у світі.
Розумію тебе. Світ — це не лише твоє подвір'я,
школа чи робота. Треба бачити його на різних рівнях.
Я їду звідси з такою вдячністю.
-Це особливе відчуття, так? -Так. Я щасливий.
Знаю, чим займатимуся до кінця життя. Мені 33.
Добре справляюся.
-Сезон 53-й «Навколо світу»… -Хочу стати Девідом Аттенборо.
Ми не можемо змінити минуле й виправити його помилки,
але зараз ми можемо вивчати історії інших людей, і дослухатися до них.
Хоч шлях іще довгий,
Автралія заговорила й почала поважати тих, хто жив тут раніше.
Усі країни, що ще мають це зробити, мають наслідувати цей приклад.
Кожен заслуговує посидіти, бути почутим, стати частиною обговорення.
Світ уже не такий великий. Тепер ми всі сусіди.
Навіть найменші наші вчинки, добрі чи погані, впливають одне на одного.
Так, разом ми можемо зберегти культуру минулого
і водночас будувати плани на краще майбутнє.
Але зробити це можна лише разом.
Команда визнає традиційних власників земель Австралії.
Шана старим, теперішнім і прийдешнім, бо вони бережуть спогади, культуру,
надії аборигенів і жителів Торрессової протоки.
Переклад субтитрів: Юрій Пасічник