‏- NETFLIX מציגה -
‏יפה לך, מותק.
‏מה?
‏אמרתי שאת יפהפייה הערב.
‏אני לא שומעת אותך!
‏אמרתי שאת יפהפייה הערב, מותק!
‏תודה.
‏מותק!
‏אני שיכור טיפה. כי החיים טובים.
‏כי הצלחנו! ‏-לעשות מה?
‏כתבתי, ביימתי והקרנתי סרט ביכורים
‏שהעיף הערב לקהל את המוח.
‏ראית את זה? ראית את הקהל?
‏ראית את הקהל?
‏שאלתי, ראית את הקהל?
‏אלוהים, הם חטפו ממני נוק-אאוט.
‏בשמונה הדקות האחרונות, כולם בכו.
‏וכשהתחיל הרולר, זה היה כמו פצצה מזוינת.
‏כאילו התפוצצה פצצה.
‏זאת הרגשה טובה.
‏אני לא מאמין שזה אמיתי, מותק.
‏לאחר מכן דיברתי עם שישה מבקרים. ‏איזה שישה או שבעה.
‏כולם עפו על השחור.
‏את מבינה אותי?
‏הלבן מ"וראייטי" אהב אותו. ‏הלבן מ"אינדי-וייר" אהב אותו.
‏הלבנה מה"אל-איי טיימס" ממש אהבה אותו.
‏היא אמרה שוב ושוב שאני ספייק לי הבא,
‏בארי ג'נקינס הבא, ג'ון סינגלטון הבא.
‏פשוט הבטתי בה. "מה עם ויליאם ויילר?"
‏יכולת לראות, במשך שלוש שניות שלמות, ‏שהיא תהתה, "ויליאם ויילר היה שחור?"
‏ואז נפל לה האסימון, "לעזאזל. גם זה גזעני."
‏היא הסמיקה. האדימה. זה גמר אותי מצחוק.
‏מארי, זה היה קורע.
‏והיא כל הזמן הסתבכה עם עצמה, ‏אמרה שטויות כמו,
‏"הסרט היה מרגש כל כך.
‏מלקולם, זה בלבל אותי לגמרי. ‏אלוהים, מלקולם."
‏פשוט, "מלקולם, מלקולם."
‏כן, זה היה רגע לבן במיוחד.
‏אבל מה שהיה מעניין
‏זה שראית שמשום שאני, הבמאי, שחור,
‏והאישה שמככבת בתפקיד הראשי בסרט היא שחורה,
‏היא מנסה לנתח אותי מנקודת מבט פוליטית,
‏כשבפועל זה סרט על בחורה ‏שמנסה להיגמל מסמים.
‏האם יש מכשולים מסוימים ‏שנערמים מעצם היותה שחורה?
‏בטח.
‏נכון? זה כך גם במציאות, ‏אבל זה לא סרט על גזע.
‏לא. הוא מדבר על בושה, ‏על אשמה ועל כך שאי אפשר להימנע מהחרא הזה.
‏ומעצבן אותי שרבים כל כך מהעיתונאים האלה
‏חייבים להשוויץ בהשכלה הגבוהה שלהם.
‏מלקולם, אתה רכשת השכלה גבוהה.
‏כן, אבל אני לא אקדמאי. ‏אני לא אליטיסטי בנוגע לקטע שלי.
‏אני לא יוצר סרט לשלושת האנשים ‏בקורס לימודי התקשורת שלי שאני מכבד.
‏אני קולנוען.
‏נכון?
‏אני קולנוען, מותק? נכון.
‏ואני אהיה חלק מהשיח הגדול יותר ‏על תעשיית הקולנוע
‏בלי שתמיד איזה עיתונאי לבן מצ'וקמק
‏ימקד את הדיון בגזע כי זה הכי נוח.
‏אני כבר יכול לראות את הביקורות.
‏יכתבו משהו כזה. ככה הם כותבים.
‏"סרט זה חוקר לעומק את הזוועות…"
‏הם אוהבים מילים כאלה.
‏"…הזוועות של הגזענות המערכתית ‏בתעשיית בריאות הנפש הזאת."
‏במקום שזה יהיה סרט מסחרי
‏על נרקומנית שמנסה לקחת את עצמה בידיים.
‏כלומר, האנשים האלה, ‏האנשים המזוינים האלה הם פדנטים כל כך.
‏זה נכון. והבנו.
‏אתם חכמים. הבנו. עם מודעות חברתית. הבנו.
‏תנו לנו, לאומנים, לכייף קצת עם החרא הזה.
‏תנו לי לכייף עם אומנות.
‏אתה כותב סרט ביוגרפי על אנג'לה דיוויס.
‏כן, אבל זה שונה.
‏אני בוחר ליצור סרט שהוא פוליטי במהותו,
‏אבל לא כל יצירותיי הן פוליטיות ‏כי אני שחור.
‏נראה לי שאנג'לה דיוויס הייתה חולקת עליך.
‏באמת?
‏אבל באמת, אם אחליט ליצור סרט לגו מזוין,
‏זה לא כי אני רוצה לספר סיפור
‏על איך שהעבדות הייתה ‏מאבני היסוד של האימפריה האמריקנית.
‏אולי פשוט בא לי ליצור סרט לגו.
‏אתה לא רוצה ליצור סרט לגו. ‏-זה נכון.
‏אבל סרט הלגו ההוא היה מגניב. ‏הוא היה מדהים!
‏ומעולם לא זכית לביקורת מפרגנת.
‏לעזאזל, זה… אבל את צודקת.
‏ואתה מתלונן על ביקורות שעדיין לא נכתבו.
‏שוב צודקת.
‏אז תפסיק. אתה נשמע כמו חתיכת מניאק.
‏כן.
‏אבל לעזאזל, את מבינה אותי.
‏כן, אבל תחסוך את זה ממני עכשיו.
‏כן.
‏אתה מתלונן על הלבנה מה"אל-איי טיימס"
‏כי היא כתבה עליך ביקורת שלילית.
‏לא סתם ביקורת שלילית.
‏היא כתבה ביקורת מטומטמת. יש הבדל.
‏מלקולם, ניצחת. טוב?
‏היא משווה אותך לספייק לי ולבארי ג'נקינס.
‏היא כזאת עיתונאית בינונית.
‏בסדר, אז אתה לא ספייק לי או ג'נקינס הבא.
‏היא לא יודעת מי זה ויילר. ‏-גם אני לא.
‏זה מוכן, מותק? הנה המקרוני בגבינה.
‏את לא יודעת מי זה ויליאם ויילר? ‏-לא.
‏אלוהים. הוא יצר ‏את "שנות חיינו היפות ביותר".
‏הוא היה משהו-משהו. "בן חור"?
‏הוא אחד הקולנוענים הכי מגוונים שיש. ‏כלומר, "אנקת גבהים".
‏קחי.
‏"חופשה ברומא".
‏כן, כמה קלאסיקות.
‏אבל זה שונה. את לא בתעשיית הקולנוע.
‏אתה צודק, מלקולם, אני לא.
‏כייפת הערב? ‏-היה נחמד.
‏"נחמד."
‏כל הערב בזמן שדיברתי ‏עם כל העשירים המקסימים והחייכנים
‏שלפני חודש לא היו יורקים לכיוון שלי,
‏לא הפסקתי להביט בך.
‏וחשבתי לעצמי,
‏"אלוהים, את היצור הכי מהמם עלי אדמות".
‏וגם הסקסי ביותר.
‏אין מישהי סקסית ממך. ‏אפילו אנתוני אמר את זה.
‏לא בצורה שלילית.
‏בצורה חיובית.
‏כשאני רואה אותך…
‏עם מיץ החמוציות המהול בסודה שלך…
‏מחייכת, מפטפטת…
‏אני חושב, "אלוהים, איזה בר מזל אני?"
‏רציתי כל כך לקחת אותך הביתה. ‏-זה מתוק כל כך.
‏לאחוז בתחת החמוד והקטן שלך ולנשק אותו.
‏לומר לך שאני אוהב אותך.
‏אני אוהב אותך, מארי.
‏רוצה חמאה רגילה או מלוחה?
‏אני רוצה רק אותך.
‏מה זה היה?
‏מה? ‏-זה היה חיוך מזויף.
‏לא נכון. ‏-אני נשבע באלוהים שכן.
‏לא, זה שום דבר.
‏אני קורא אותך, ‏ויודע מתי "שום דבר" זה משהו.
‏אולי אתה לא קורא אותי.
‏לא, אני קורא אותך.
‏לא אכלתי כל הלילה. ‏-זה לא העניין.
‏השעה 01:00. אפשר לאכול וללכת לישון?
‏בבקשה, מארי, אני ממש לא רוצה לריב.
‏גם אני לא. לכן אני מכינה לך מקרוני בגבינה.
‏אז את כן כועסת.
‏לא.
‏בגלל מה שאנתוני אמר? ‏-לא.
‏הבדיחה על כך שאת דוגמנית? ‏-לא.
‏אל תתייחסי. הוא זקן ומעידן אחר לגמרי.
‏לא נעלבתי.
‏מבטיחה? ‏-מבטיחה.
‏בגלל טיילור? ‏-לא.
‏בטוחה? ‏-כן.
‏את מוזרה ליד טיילור. ‏-אני לא מוזרה ליד טיילור.
‏את נעשית כנועה. ‏-"כנועה"? באמת?
‏את לא מדברת הרבה. ‏-זה שונה מלהיות כנועה.
‏אני מתכוון ש… ‏-מה?
‏"כנועה" משמע שאני ביישנית או קטנה. ‏שהיא מלכת אנגליה המזוינת.
‏לא התכוונתי ככה. התכוונתי…
‏מה?
‏היא כוכבת קולנוע.
‏היא עומדת להיות כוכבת קולנוע. ‏-אל תעשה לה עין הרע, מלקולם.
‏אין לי שום דבר נחמד לומר לטיילור, ‏אז אני שותקת.
‏זה לא קשור לכך שאני כנועה. ‏-פשוט… היא שמה לב.
‏באמת?
‏באמת. ‏-מנין לך?
‏אני פשוט יודע. ‏-באמת?
‏היא רואה איך את עם אחרים. פטפטנית. מצחיקה.
‏מה אומר? אני אדם מקסים.
‏נכון. וזה מערער לה את הביטחון.
‏מה? בני אדם אחרים שיש להם אישיות?
‏לא. העובדה שאת לא מתנהגת כרגיל, ‏והיא רואה את זה.
‏היא תשרוד.
‏אז למה את כועסת?
‏מארי, את כועסת.
‏מארי, על מה את כועסת?
‏מארי!
‏מארי.
‏מארי, דברי איתי.
‏אני מבטיחה לך, זה לא רעיון טוב. נדבר מחר.
‏אבל את כועסת עליי. ‏-זה לא משהו רציני.
‏לא אלך לישון בידיעה שאת כועסת.
‏מלקולם, אני מבטיחה לך,
‏לא ייאמר הערב שום דבר מועיל.
‏מנין לך? ‏-כי אני מכירה אותך.
‏מה זאת אומרת? ‏-ואני אוהבת אותך.
‏מה זאת אומרת?
‏זאת אומרת שאתה לא מסוגל ליישב בעיות
‏שלא נוגעות לעבודה. וגם אז, לא תמיד.
‏למה בכל פעם שמשהו טוב קורה בחיינו,
‏את חייבת למצוא משהו, כל דבר,
‏הפרט הכי שולי להיתלות בו, לכער,
‏לוודא שאין שום סיבה לחגוג.
‏באמת? אתה רוצה להיכנס לזה? ‏-כן.
‏בסדר. ‏-אז בסדר. מה העניין?
‏הנאום שלך, מלקולם. ‏-נו, בחייך.
‏ירדת מהפסים.
‏כשאמרתי שאת מוצאת את הפרט הכי שולי ‏ומכערת אותו, התכוונתי לזה.
‏שכחת להודות לי. זה לא פרט שולי. זה ענק.
‏אבל הודיתי לך מיליון פעמים לפני כן.
‏את יודעת שאני מודה לך ומעריך אותך.
‏ואת יודעת שטעיתי, אז למה לעשות מזה עניין?
‏כי זה עניין. ‏-מה?
‏זה ממצה את הקשר שלנו בצורה מושלמת.
‏את לא רצינית. ‏-הכי רצינית.
‏את פסיכוטית. ‏-ואתה מגזים.
‏אני לא. זה פסיכוטי לחשוב
‏שזה ששכחתי להודות לך מסמל כל דבר
‏מעבר לזה שבאמת שכחתי להודות לך.
‏הודית הערב ל-112 אנשים מזוינים.
‏לאמך, לתאורן הראשי, ‏לסוכנים שלך, למורה שלך מכיתה ג'.
‏לסדרן בקולנוע כשהיית בן 12 ‏וצפית באיזה קשקוש.
‏לא הודיתי לסדרן. ‏-הבנת אותי.
‏את לא צריכה להיות סרקסטית ‏וקטנונית וגועלית, טוב?
‏אני מצטער. שכחתי להודות לך.
‏אני מצטער באמת,
‏ולכן התנצלתי בפנייך ‏אלף פעמים מזוינות במהלך הסרט.
‏הרגשתי אשמה כזאת שלא הצלחתי להתרכז בו.
‏חבל. צפית בו רק איזה 7,000 פעמים.
‏בכל פעם שרכנתי ואמרתי, "אני מצטער", ‏אמרת שזה בסדר.
‏את לחצת את ידי ואמרת שזה בסדר.
‏את אמרת, "אני אוהבת אותך. ‏אל תדאג. זה בסדר".
‏ובכן, מלקולם, שיניתי את דעתי.
‏איך את יכולה לשנות את דעתך?
‏האמת היא שזה די קל.
‏זה לא נראה לך מטורף קצת?
‏לא. ‏-לא?
‏לא. ‏-למה?
‏כי כשהייתי בקולנוע, זה לא היה חשוב.
‏זה לא היה כזה סיפור. היה בסדר.
‏עד האפטר פארטי, כשכל אדם ואדם,
‏מאימא שלך ועד טיילור, ניגש אליי ואמר,
‏"את יודעת, את בטח נסערת טיפה עכשיו
‏כי הוא שכח להודות לך, ‏אבל את יודעת כמה הוא תלוי בך."
‏טיילור אמרה את זה?
‏כן. היא אמרה לי לא לחפש משמעות נסתרת.
‏מה זה אומר?
‏מצחיק שאמרת את זה. זה מה שעבר לי בראש.
‏לא בגדתי בך. ‏-לא שאלתי.
‏אני אומר… ‏-לא שאלתי.
‏אני רק אומר… ‏-לא שאלתי.
‏לא מדובר רק בכך ששכחת להודות לי.
‏אלא בדימוי שלי בעיניך.
‏ואיך שאתה בוחן את התרומה שלי, ‏לא רק לקשר הזה,
‏אלא גם לעבודה שלך.
‏ספציפית בסרט שאתה יצרת על חיי.
‏את יודעת, מארי…
‏את באמת… לא יציבה.
‏אני לא צוחק!
‏מצבך הנפשי באמת מדאיג אותי!
‏ברור שיש דמיון מסוים.
‏אבל אימאני לא מבוססת עלייך.
‏את הוזה.
‏באיזה יקום מזוין ‏הדמות של אימאני מבוססת עלייך?
‏באמת?
‏אתה באמת צועק עליי ומקטין אותי ‏מהצד השני של הבית
‏כי אתה עסוק מדי באכילת מקרוני בגבינה?
‏מה? ‏-"מה?"
‏אני לא. ‏-אל תשקר.
‏הרגע לקחת תוספת. ‏-לא נכון.
‏אתה יודע כמה זה מטריד
‏שאתה מסוגל למדר בכזאת מידה
‏שאתה יכול להתעלל בי שעה שאתה אוכל?
‏להתעלל בך? ‏-אוכל שאני הכנתי לך.
‏להתעלל בך? ‏-התעללות מילולית.
‏תודה על ההבהרה. היא חשובה.
‏אבל התעללות מילולית? בחייך.
‏אם אתה רוצה להתייחס אליי כאל חולת נפש
‏ולקרוא לי משוגעת,
‏לפחות תעשה את זה בלי לאכול ‏מקרוני בגבינה בכיף שלך.
‏איך אתה עושה את זה?
‏איך זה נשמע בתוך המוח המזוין שלך?
‏"איזו פוסטמה! המקרוני בגבינה הזה טעים.
‏איזו פוסטמה. מעניין אם יש עוד.
‏הלוואי שיכולתי לביים ‏פרסומות למקרוני בגבינה."
‏תגידי מה שבא לך.
‏תתעצבני שלא הודיתי לך ‏ושאנתוני התבדח שאת דוגמנית,
‏שטיילור אמרה מה שלא אמרה…
‏זה היה מרושע. ‏-היא שחקנית.
‏וכל הערב צפיתי בכם מחייכים ומצטלמים יחד.
‏היא הדמות הראשית בסרט! ‏-אני יודעת. לא אכפת לי.
‏תפקידי לגרום לה להרגיש בנוח.
‏לא על חשבוני. ‏-דווקא כן.
‏על אפך וחמתך, זאת העבודה שלי.
‏ולא היית שוכח להודות לה. ‏-אלוהים!
‏לא היית שוכח. ‏-כי היא פסיכוטית.
‏לא, כי היא הייתה מתחרפנת
‏ומענישה אותך במשך כל הערב ‏כדי שלא תעז לעשות את זה שוב.
‏אז את אומרת שאת לא פסיכית מספיק.
‏לא. אני אומרת שכל החיים שלך
‏אתה מתחשב ברגשות ובגחמות של כולם מלבדי.
‏סוכנים, מפיקים, חברי צוות, שחקנים,
‏דמויות בדויות מזוינות זוכים לכבוד
‏ואמפתיה יותר ממני.
‏וזה מה שמוזר כל כך במצב המזוין הזה,
‏כי אני מבינה.
‏טיילור נפלאה בסרט.
‏אבל כשאתה עולה לשם ומדבר
‏על היכולת שלה להפיח חיים בדמות של אימאני
‏בלי להזכיר ולו פעם אחת
‏שלולא חייתי את חיי, היא לא הייתה קיימת,
‏זה די מוזר.
‏אימאני לא מבוססת עלייך.
‏אז היא נרקומנית בת 20 שמנסה להיגמל.
‏זה צירוף מקרים.
‏ברור שהגמילה שלך נתנה לזה השראה.
‏בגיל 20? ‏-כן.
‏והצלחת לספק תובנות בנוגע לזה,
‏איך זה היה. אבל אימאני לא מבוססת עלייך.
‏היא התמזגות של דברים שונים, ערב רב.
‏מי?
‏אנשים!
‏אילו אנשים?
‏המון אנשים שונים.
‏בן דוד שלי. ריק, למשל. ‏-בסדר.
‏המון אנשים ודברים שונים. ‏-בן הדוד שלך.
‏אתה יודע מה, מלקולם?
‏אני מרגישה שברגע שאתה יודע ‏שמישהו תומך בך ואוהב אותך,
‏אתה לא חושב עליו עוד.
‏זה לא נכון.
‏אתה שם לב רק כשאתה עומד לאבד מישהו.
‏זה מה שזה? ‏-מה?
‏זה מה שאת מאיימת?
‏שאם לא אתנצל, אאבד אותך?
‏אני לא מחפשת התנצלות.
‏מה את רוצה? קרדיט על התסריט? ‏-אל תהיה אכזרי.
‏אני רציני. אנחנו מדברים שעות על העבודה.
‏זה מציק כל כך שאת רוצה פיצוי?
‏הייתה לי גרסה של התסריט ‏לפני שנכנסת אל חיי.
‏לא מדובר בקרדיט. אני לא רוצה קרדיט.
‏אז מה העניין, מארי? מה את רוצה?
‏הסרט יפהפה.
‏אני גאה בך.
‏לקח המון זמן ליצור אותו והיה קשה, ‏אבל יש לי שאלה אחת.
‏נראה לך שהסרט היה טוב באותה מידה ‏לולא היינו זוג?
‏לא.
‏אז חבל שלא אמרת את זה.
‏נהדר.
‏סיימנו לריב?
‏זה תלוי.
‏במה?
‏אם תצליח לא לומר שום דבר פוגעני
‏עד סוף הלילה.
‏אני לא גרוע עד כדי כך.
‏ממש.
‏אפשר לנשק אותך?
‏לא.
‏את בטוחה?
‏אבל אני ממש, ממש רוצה לנשק אותך.
‏לא אכפת לי.
‏אל תיקח אותי כמובן מאליו.
‏אני לא.
‏זה מה שעשית.
‏אני מצטער.
‏עכשיו תנשק אותי.
‏יש.
‏אני האדם היחיד שאומר לך ‏שאתה מניאק כשאתה מתנהג כמו מניאק.
‏אני יודע.
‏וכעת משיצרת סרט שכולם אוהבים…
‏העולם ילקק לך.
‏נראה לך?
‏כן.
‏כל הערב שמעתי את החרא הזה. ‏"הוא רגיש כל כך."
‏"הוא מחובר כל כך לרגש. הוא רומנטיקן."
‏"הוא בטח מתוק, נכון?"
‏מה אמרת? ‏-אמרתי, "טוב, כלומר, כן.
‏כשהוא לא טרוריסט רגשי מחורבן."
‏כן.
‏-לא.
‏משחקת אותה קשוחה, ג'ון מקלון?
‏אני באמת קשוחה.
‏לא, אכסח אותך בתוך שנייה. קלי קלות.
‏אתה יודע, החיים ייעשו קלים יותר, ‏אבל גם קשים יותר.
‏מה זאת אומרת?
‏אל תאמין לרעש היחצ"ני, מלקולם.
‏ואל תרחיק אנשים שמחברים אותך למציאות.
‏כן. ‏-כן.
‏אתה תתחיל ליצור סרטים מזויפים ‏על אנשים מזויפים עם רגשות מזויפים.
‏ואז תאכל ארוחת ערב ‏עם הלבנה מה"אל-איי טיימס".
‏כן. ‏-לא! לא הלבנה!
‏תדבר על הטייק הזה ו… הטייק ההוא,
‏ואיך המצלמה…
‏אתה יודע לעשות את זה, כן?
‏במדויק.
‏ולפני שתדע מה קורה, ‏תהיה במסע יחצ"נות לסרט לגו החדש שלך.
‏תדבר על כך שהוא אלגוריה ‏לכישלון השיקום לאחר מלחמת האזרחים.
‏"השם הזמני המקורי היה…
‏'ארבעים לגו ופרד', אבל ה…
‏האולפן נעשה קצת…"
‏אתה צוחק, אבל אני רואה את זה. ‏אני רצינית, אני רואה את החרא הזה.
‏וכל חבריך החדשים בטוויטר, ‏הם יצטטו את הציוצים שלך,
‏מחיאות כף וכל מיני,
‏ידברו על, "כך נראה שינוי".
‏"כן, מלך!" ‏-אכזרי.
‏אבל שאר אמריקה תהיה כזה,
‏"מה פתאום השחור הזה ‏מוכר לנו זיבולים עם הלגו הזה?
‏אני לא אצפה בחרא הזה."
‏יהיו חרמות, הפגנות מזוינות,
‏כי אתה הופך את הלגו לפוליטי,
‏אבל תודה לאל, תהיה לך ‏חברתך הלבנה החדשה מה"אל-איי טיימס".
‏היא תרכב פנימה עם בריגדת קרם ההגנה שלה
‏על איזה חרא של אימהות לילדים בחוגים
‏ותצייץ לאנשים על ימין ועל שמאל.
‏"זאת צנזורה לשמה!
‏מי אחראי פה?
‏אנחנו מחויבים מוסרית ללכת ולצפות בסרט הזה
‏שנכתב על ידי אדם שח… כלומר, אדם צבעוני.
‏אנחנו נעשה היסטוריה, טוב?
‏בזכותנו זה יהיה ‏הסרט המצליח ביותר בכל הזמנים."
‏ופתאום,
‏בזכותך חברת צעצועים תרוויח מיליארד דולרים.
‏כן! ‏-כן!
‏"מזל טוב, מלקולם אליוט! הצלחת!
‏הנה שני מיליון דולרים ‏וסלסילת פירות מזוינת!
‏אבל סתם מחשבה, שקלת פעם
‏לצלם סרט ביוגרפי על אנג'לה דיוויס ‏שכולו מלגו?"
‏החיקוי שלך ללבנים מטורף.
‏אתה צוחק, אבל… ‏-כן, זה היה מקסים.
‏תוכל לשנות את העולם.
‏אסור היה לך לפרוש ממשחק, מותק.
‏למה, מלקולם?
‏תמיד האמנתי שאם תמצאי דמות
‏שתאפשר לך להיות עצמך, תהיי מדהימה.
‏טוב, מלקולם…
‏לצערי, רק אתה מסוגל לכתוב תפקיד שיתאים לי.
‏"האם אמרתי לך לאחרונה שאני אוהב אותך?
‏אני מצטער
‏חיבקתי אותך
‏בזרועותיי האוהבות
‏כשהזדקקת לי?
‏מבין שגם את זקוקה לאהבה
‏כל חיי אתעלס איתך
‏שכחתי להיות המאהב שלך
‏ואני מצטער"
‏מארי!
‏מארי.
‏מארי!
‏מארי, תפסיקי עם השטויות.
‏מארי!
‏לעזאזל.
‏מארי!
‏תפסיקי עם השטויות.
‏מארי!
‏לעזאזל.
‏מארי.
‏מארי!
‏אלוהים!
‏לאן לעזאזל הלכת? ‏-להשתין.
‏איפה? ‏-בחוץ.
‏למה לא השתמשת בשירותים?
‏כי לא הייתה לי חצר בילדות,
‏וההתלהבות עדיין לא פגה. ‏-אלוהים!
‏אתה יודע, אתה הגבר הכי תלותי שיצאתי איתו.
‏אבל בו זמנית, ‏אתה גם הגבר הכי פחות קנאי שיצאתי איתו.
‏אוכל להיתלות על זרועו של איזה גבר אקראי
‏וזה בחיים לא ייראה לך מיני.
‏פשוט תיגש אליי ותגיד, ‏"היי, מותק. מה לעזאזל את עושה?
‏אני חייב עזרה. ‏אני לא זוכר שם של אף אחד כאן. בואי."
‏על איזו זרוע את נתלית? ‏-זה העניין. זה לא משנה.
‏את מדברת על הערב?
‏בערך.
‏"בערך"?
‏אני עישנתי בחוץ ואתה היית פה
‏והתנצלת בצורה חסרת רגישות ‏שנראתה לך הגיונית.
‏כאילו שיר שנכתב לפני 50 שנים ‏על בחורה מזוינת אחרת
‏איכשהו יגרום לי להרגיש טוב יותר ‏בנוגע לקשר שלנו.
‏יש מי שאומר שחוסר קנאה זה דבר טוב.
‏לא כשזה גובל באדישות. ‏-על מה את מדברת?
‏מלקולם, אתה יכול לעודד אותי ‏לחיות חיים משלי,
‏אבל זה פשוט… אלה זיבולים.
‏אתה לא רוצה שיהיו לי חיים בנפרד ממך
‏כי אתה תלותי מדי.
‏חשבתי שסיימנו לריב.
‏אל תיעלב. זה לא ריב. ‏-כן, בטח.
‏זה לא. זאת הבחנה.
‏את לא רוצה להיכנס לזה. ‏-למה?
‏תאמיני לי, את לא. ‏-למה?
‏גם אם כן, את לא חושבת בהיגיון.
‏אני חושבת שאני חושבת בהיגיון. ‏-תאמיני לי, את לא.
‏אכן יש בי צד מזוכיסטי. ‏-אבל את לא טיפשה.
‏אוי, תודה רבה באמת. ‏-אל תהיי גועלית.
‏אל תתנשא עליי ותגיד לי שוויתרתי על משהו
‏כשאתה יודע שיש לך זמן רק לעבודה שלך
‏ושרק היא מעניינת אותך.
‏אז ויתרת על קריירה במשחק ‏כדי להיות כלב נחייה רגשי מזוין.
‏לך תזדיין, מלקולם! ‏-הבנתי.
‏לך תזדיין! ‏-כי את פוחדת, לא רצית את זה.
‏בכלל לא רצית.
‏את פוחדת לנסות ולהיכשל. ‏-יש לך אופי מכוער.
‏לא, לכי לעזאזל!
‏מארי, כשהכרתי אותך, היית נרקומנית גמורה.
‏היית בקושי בת 20.
‏לא הצלחת לנהל שיחה בלי להירדם
‏או לאבד את ההכרה או להתחרפן.
‏אל תעמידי פנים שבחמש השנים האחרונות
‏נעשית נאורה כל כך שאני… ‏שכחתי מי היית בעבר.
‏מובן שאני רוצה שיהיו לך חיים.
‏למה? כי אני מבועת שאם לא יהיו לך, ‏תתלי את כל חייך בחיי.
‏וכשחס וחלילה, ‏אשכח להודות לך בבכורה של סרט,
‏תבואי הביתה, תיזמי ריב, ‏ובבוקר כבר תבלעי קסנקס,
‏ותנסי לחתוך ורידים עם זוג מספרי ציפורניים.
‏אני רוצה שתצא מהחדר הזה.
‏תסתמי, מארי. ‏את יודעת, אני מבין את זה. באמת.
‏יש לך כאב ואכזבה מזוינת וחלומות
‏כמו כל אחד אחר בעולם.
‏את כועסת שלא קיבלת את התפקידים שרצית.
‏מביך אותך שנאלצת לגלם ‏את "בחורה רזה בסמטה",
‏ו"אחות מודאגת מספר 2".
‏נחשי מה? אף אחד מאיתנו לא גאה בהתחלה שלו.
‏כשאני התחלתי, נאלצתי לכתוב שורות מחץ ‏לקומדיות רומנטיות שיצאו ישר ל-VOD,
‏ושכתובים לא רשמיים לסרטים ‏שבהם לא רצו לשלם לתסריטאים!
‏אבל ממשיכים לעבוד!
‏ממשיכים לנסות! עובדים קשה יותר ויותר
‏כי אפילו אם לא מוכשרים, ואת כן,
‏עדיין ניתן להתקדם כל עוד אין אגו.
‏לא צריך להתגאות בכל מה שעושים!
‏אבל כן צריך לעבוד קשה יותר ‏מ-99 אחוזים מהאנשים.
‏את יודעת מה קשקוש? ‏מה סתם תירוץ מזוין, מארי?
‏זה שאת מתנהגת כאילו העבודה שלי ‏מחניקה כל כך
‏שאת אפילו לא מסוגלת לנשום, ‏שאין לך שום מרחב.
‏כלומר, תביטי סביב.
‏תראי את הבית המזוין הזה ‏שחברת ההפקה משכנת אותנו בו.
‏תבחרי חדר, תתחילי לעבוד
‏ותפסיקי להאשים אותי בזה ‏שאת לא מסוגלת לקחת את עצמך בידיים!
‏הכנסתי אותך לגמילה.
‏הלכתי איתך לטיפול קבוצתי. הייתי איתך.
‏תמכתי בך לכל אורך הדרך.
‏כשהיית מדוכאת,
‏כשלקחת תרופות רבות כל כך ‏שבמשך חצי שנה לא יכולת להזדיין,
‏אני תמכתי בך.
‏כשחזרת להשתמש, תמכתי בך.
‏כשגרנו ברחוב 38 ויצאת לפגישה ההיא, כן?
‏והלכת לפגישה ולא חזרת הביתה
‏כי הזדיינת עם מישהו אחר, כן?
‏תנחשי מי תמך בך?
‏הבחור הזה כאן.
‏אז אל תיכנסי לזה.
‏אל תיכנסי לזה כי הפעם לא תנצחי, מארי.
‏תאמיני לי.
‏בסדר, אולי נפסיק עם הזיבולים, מלקולם?
‏אם כבר כולם אומרים את האמת, ‏אולי תגיד גם אתה את האמת?
‏על הסיבה האמיתית שתמכת בי.
‏זה היה חומר מעולה.
‏לכן נשארת איתי.
‏כי הייתי סיפור.
‏הייתי עולם של רגשות ‏שלא היית רגיל לראות מקרוב כל כך.
‏ומשום שהייתי בת 20 ומעולם ‏לא אהבו אותי כפי שאתה אהבת אותי,
‏או חשבתי שאהבת אותי, ‏לא הבנתי מה הייתי בשבילך.
‏סרט מזוין. טרגדיה.
‏סרט שיכולת להמשיך לצפות בו כל עוד תמכת בי.
‏והערב, בתוך הקהל המזוין ההוא, ‏צפיתי בכול על המסך.
‏אז אל תעמיד פנים ‏שזה היה מעשה אלטרואיסטי מזוין, מלקולם.
‏זה הבסיס לאומנות שלך וזאת הסיבה
‏שכל האנשים ההם אומרים ‏שאתה מבריק ואמיץ וחסר פחד.
‏"אז תגיד לנו, מלקולם.
‏איך הצלחת להפיח חיים בדמות של אימאני?
‏איך הצלחת להביע את קולה של בחורה צעירה
‏בכזאת הצלחה, בכזאת אותנטיות?"
‏"ג'ניפר, זאת שאלה טובה.
‏אני מניח שאפשר לומר שגנבתי אותו.
‏גזלתי אותו.
‏לא גנבה אמיתית אלא רוחנית."
‏אתה חתיכת נוכל מזוין.
‏לא הודית לי הערב כי אתה יודע את זה.
‏לך אין שום אמירה חדשה.
‏אתה מסוגל רק לחקות.
‏להיות תוכי מזוין, קקדו מחורבן.
‏כלומר, אוי ואבוי אם אי פעם תהיה לבד
‏ותיאלץ להעלות רעיון מקורי נוסף.
‏על מה תכתוב, מלקולם?
‏על עצמך?
‏תעשה לי טובה.
‏אין לך אומץ.
‏אין לך הרצינות, ‏יכולת הבחינה העצמית להביט בעצמך
‏ובפגמים ובחסרונות שלך
‏ובעובדה שאתה אולי ‏לא ספייק לי או בארי ג'נקינס הבא
‏כי לבני זונות האלה היה משהו חדש לומר.
‏משהו שנאמן לעצמם ולחוויה המזוינת שלהם.
‏אתה אומר שהסרט מדבר על בושה ואשמה. נכון?
‏אתה אמרת, לא אני.
‏בסדר. יש לי שאלה בשבילך, מלקולם.
‏הבושה המזוינת של מי?
‏האשמה של מי?
‏מה אתה מבין בבושה ובאשמה?
‏יש לך שני הורים, שום הרגלים מגונים ‏מעבר לזה שאתה שמוק,
‏והשכלה גבוהה.
‏אימא שלך פסיכולוגית. אבא שלך פרופסור.
‏אחותך עובדת בצוות חשיבה בוושינגטון הבירה.
‏אבל כאן, ברחובות האלה, ‏העשירים המחייכים המזוינים האלה,
‏הם חושבים שאתה יודע מה זה חיים קשים.
‏הם חושבים שחווית את זה. תעשה לי טובה.
‏אתה מיוחס יותר ‏מהלבנה שעובדת ב"אל-איי טיימס",
‏שחושבת שהיא עושה שירות לציבור ‏כשהיא מהללת את הבינוניות שלך.
‏עכשיו את אכזרית.
‏תנסה לחתוך ורידים עם זוג מספרי ציפורניים.
‏אתה לא תשרוד כי זה מביך.
‏אל דאגה.
‏אני לא קטנונית כל כך ‏שאזכיר את זה בריב כי אני כועסת.
‏לא התכוונתי. ‏-מאוחר מדי.
‏זה מביך וזה אכזרי
‏ואני מתחרטת שחלקתי איתך הרבה כל כך.
‏אני מונע ממך…
‏זיבולים!
‏איך לעזאזל אני מונע ממך חיים?
‏טיפשה כל כך.
‏זיבולים מוחלטים.
‏אני יודע מה זה. אלה זיבולים.
‏זין על מליבו.
‏מה זאת אומרת, "בינוניות"?
‏סתם ניסית להיות גועלית?
‏לכן אמרת את זה?
‏מתוך כל מה שאמרתי,
‏דווקא את ה"בינוניות" אתה זוכר?
‏אני פשוט רוצה לדעת אם זאת דעתך.
‏תנחש.
‏תעני לשאלה. ‏-מהי השאלה בדיוק?
‏את לא אוהבת את הסרט?
‏לא אמרתי את זה.
‏אז את לא אוהבת אותי או את הסרט. ‏-לא אמרתי את זה.
‏זה בדיוק מה שאמרת.
‏אני מרגישה שאתה קצת לא רציונלי.
‏אני לא רציונלי?
‏אני לא רציונלי? זה הערב הכי חשוב בחיי,
‏ואת מנסה להפוך אותו לגרוע ביותר, ‏ואני לא רציונלי.
‏תראה אותך.
‏את שקועה בעצמך כל כך ‏שאת רואה את עצמך בכול.
‏אפילו בדברים שלא היה לך קשר אליהם.
‏את שמה לב להליכה של אימאני.
‏את פונה אליי ואומרת, ‏"מעניין מאיפה ההליכה הזאת".
‏ואני שותק. אני מחייך.
‏אני לוקח את זה חפיף כדי לא לפגוע בך,
‏אבל את מכינה רשימה, מארי.
‏בזמן שאני עושה משהו, יוצר משהו,
‏את יושבת בצד, מנסה להצדיק את קיומך.
‏"אני מכירה את השורה הזאת." "אני אמרתי ‏את זה." "אני עשית את זה." "זה ממני."
‏לעזאזל, אפילו פידבק ממך ‏בא עם שטר חוב, מארי.
‏את רוצה לשחק מלוכלך?
‏קדימה.
‏את רוצה להכאיב לי, מארי.
‏אני מבטיח לך, אוכל להכאיב לך פי עשרה.
‏את מתאגרפת במשקל נוצה, בוס זוטר.
‏אני יכול לשבור אותך כמו זרד.
‏אימאני מבוססת עלייך לא פחות מאשר עליי.
‏מה שהיא אומרת לאחות,
‏זה מה שאני אמרתי לרופא ‏כשאבא שלי היה בטיפול נמרץ.
‏שמת לב להליכה של אימאני, לא?
‏זאת הליכה טובה.
‏זאת הייתה החברה שלי לשעבר, ג'ס.
‏כמו גם הסצנה על האופניים בגשם.
‏היא לא התבססה על הטיול שלנו לברצלונה.
‏אלה ג'ס ואני על אופניים להשכרה בברוקלין.
‏איך שהיא קושרת את נעליה בקשר כפול…
‏זאת הייתה ג'יילה.
‏את לא היית הראשונה.
‏הבדיחה על זה שהיא לא עושה ביד.
‏זה משפט שחוק שכל בחור שחור שמע בחייו.
‏הבדיחה שלה על זה שהיא גומרת מהר.
‏זאת הייתה קיקי.
‏קיקי.
‏היא רקדנית.
‏רקדנית. נקרא לה רקדנית.
‏שפגשתי ליד סנט לואיס בטיול.
‏זיינתי לה את הצורה ‏בסוויטת הפנטהאוז ב"מריוט".
‏פעם במיטה, פעם במקלחת.
‏אולי אפילו הזדיינו בארון ‏או איזו שטות כזאת.
‏צילמתי אותה.
‏יושבת עירומה באמבט בצורת לב.
‏הוא באלבום בבית בארון שלנו.
‏אבל את נרקומנית, כן?
‏לכן את ייחודית כל כך, כן?
‏בזכות זה התרומה שלך משמעותית בהרבה, כן?
‏לכי חפשי מי ינענע אותך.
‏את לא ה"פצועה" הראשונה ‏שהכרתי, זיינתי או יצאתי איתה.
‏כתבתי את התסריט הראשון שלי ‏בדירת חדר עם ליה,
‏שחשבתי שאהבה מקלחות בנות שעה
‏עד שמצאתי אותה מעולפת עם מחט מזוינת ביד.
‏לפני שנתיים, קיבלתי דוא"ל מאחותה,
‏שאמרה שהיא בלעה בקבוק שלם ‏של משככי כאבים ונפטרה
‏ושאלה אם יש לי תמונות
‏כי היא יצרה לזכרה מצגת שקופיות.
‏אם כבר, הייתי צריך להודות לה הערב.
‏זה מגיע לה.
‏אותו דבר עם טשה.
‏הבחורה הראשונה שאהבתי, אהבתי באמת.
‏הבחורה הראשונה ששברה את לבי.
‏היא מעולם לא בגדה בי. ייאמר לזכותה.
‏היא חזרה בתשובה, התחתנה, התגרשה.
‏היא כל הזמן שולחת לי תמונות של בתה,
‏ואומרת שחבל שלא עשתה איתי ילד.
‏אני שולח לה אמוג'י של לב ‏כי באמת שאין לי מושג איך להגיב.
‏סיימת?
‏ממש לא.
‏למה, את רוצה שאפסיק?
‏לא, מלקולם. תמשיך.
‏למה?
‏כי את אוהבת את זה?
‏את יודעת כמה את מעורערת, מארי?
‏אולי נגמלת, ‏אבל עדיין לא פתרת את העניין הזה.
‏למה את אוהבת שפוגעים בך, ‏מצלקים אותך וקורעים אותך לגזרים?
‏זה לא נורמלי ולא בריא
‏וזה מחלחל לכל היבט בקשר שלנו.
‏לשיחות בינינו, לריבים, לזיונים.
‏יצאתי עם נשים שרוטות בחיים שלי, מארי.
‏אבל אף אחת מהן לא רצתה ‏שיערערו וישפילו אותה כמוך.
‏ובכנות, מארי,
‏זאת לא סיבה לגאווה.
‏אז תפסיקי לחייך, כי את נראית כמו ליצן.
‏הנה חומר בשבילך.
‏את יודעת מה הרגע הבנתי, מארי?
‏העניין הוא לא הצדקת הקיום שלך.
‏לא.
‏העניין הוא שאת פחדנית ואנוכית כל כך
‏שאת צריכה לערער אותי.
‏לפקפק בכל מה שאני עושה.
‏"האם אני בינוני?"
‏"האם אני מסוגל לעשות את זה בלעדיה?"
‏"אני לא יודע. עדיף שאשאל את מארי. ‏אולי מארי תדע את התשובה."
‏"איפה מארי? אני צריך את מארי." קאט.
‏"מארי, לאן הלכת?"
‏"ראית את ההופעה ההיא? מה דעתך?
‏את אהבת אותה? כן, גם אני."
‏חס ושלום שאהיה בטוח מספיק בדעה שלי ‏שלא אזדקק לך.
‏זאת כל המהות של העניין הזה.
‏כל הנאום שלך על סרטים מזויפים.
‏את פשוט זקוקה לסיבה שיזדקקו לך
‏כי אם אני לא זקוק לך, ‏אז מה לעזאזל אני עושה איתך?
‏את רוצה שליטה
‏כי את לא מסוגלת להאמין ‏שאני איתך כי אני אוהב אותך.
‏אני פשוט אוהב אותך, מותק.
‏אני לא זקוק לך.
‏אבל אני אוהב אותך. יש מישהו ‏בכוכב הלכת הזה שפשוט אוהב אותך.
‏אני אוהב איך שהמוח שלך עובד, מארי.
‏באמת.
‏אני אוהב את ראיית העולם שלך.
‏אני אוהב את אופי החשיבה שלך.
‏האינסטינקטים שלך.
‏ואני אסיר תודה כל כך
‏כי כל מה שעברת, הכול…
‏בזכותו את זו את.
‏הבחורה שאני אוהב, שאני מזיין,
‏שאני ער איתה ב-02:00 לפנות בוקר
‏בלילה הכי גדול של חיי כי היא לא מוותרת.
‏ומשוגעת.
‏ואני מצטער.
‏התנצלתי, את יודעת…
‏אלף פעמים. אני יודע שפישלתי.
‏אבל באמת, ברגע שהגענו הביתה,
‏כל מה שרציתי לעשות זה לחגוג איתך, מותק.
‏מארי, הבחורה שלי, אהבת חיי.
‏את רוצה לדעת איזה חלק באימאני מבוסס עלייך?
‏הסוף.
‏החלק שבגללו הוא טרגדיה. החלק…
‏שבו היא…
‏כשהיא מתעבת את עצמה כל כך ‏בגלל כל האשמה והבושה,
‏שהיא לא מסוגלת לקבל את הטוב.
‏זה החלק שמבוסס עלייך.
‏אי היכולת שלה לתפוס
‏שיש מישהו בעולם הזה שפשוט אוהב אותה.
‏למרות שהיא לא אוהבת את עצמה.
‏זאת את.
‏זה החלק שהוא לא בדיה.
‏אתה חוזר לעשן?
‏"תיפטרי ממנו
‏תיפטרי ממנו ‏-הו, לא"
‏"אבל אני אוהבת אותו"
‏לעזאזל!
‏חתיכת חראית מזוינת!
‏לכי לעזאזל!
‏חתיכת חראית מזוינת! לכי לעזאזל!
‏מה קורה? ‏-הביקורת של ה"אל-איי טיימס" התפרסמה.
‏לעזאזל. מה כתוב? ‏-אני לא יודע. אינטרנט מחורבן.
‏היא חיובית? ‏-רגע.
‏מי שלח לך אותה? ‏-אף אחד. מצאתי אותה.
‏איך לא שלחו אותה? ‏-תפסיקי. היא נטענת, בסדר?
‏בסדר. מה הכותרת?
‏עכשיו צריך גם לשלם לפתיחת האתר? באמת?
‏מתי זה פורסם?
‏זה 1.99 דולרים לחודש. לפני 20 דקות.
‏ולא שלחו לך אותה? איך זה?
‏לעזאזל. איפה הארנק המזוין שלי?
‏כרטיס האשראי שלך לא שמור בטלפון?
‏לא! ‏-למה?
‏כי אני לא רוצה לבטוח בחרא הזה. ‏-באמת?
‏מארי, תפסיקי. ‏-סליחה. בסדר.
‏מה-שמה כתבה את זה?
‏הלבנה? ‏-כן.
‏כן. ‏-אז זה בטח חיובי.
‏אני מקווה שכן. איפה הארנק המזוין שלי?
‏חיפשת בחדר השינה?
‏מה? ‏-חיפשת בחדר השינה?
‏כן, חיפשתי בחדר השינה!
‏טוב. חיפשת בבר?
‏חיפשתי גם בבר המחורבן, מארי! ‏איפה לעזאזל ה…
‏איפה לעזאזל… מצאתי.
‏מצאת? איפה הוא היה? ‏-לא משנה.
‏לעזאזל! איפה הטלפון שלי?
‏מלקולם? ‏-איפה הוא?
‏מלקולם? ‏-מה?
‏הוא כאן. תירגע.
‏"ביקורת על 'אימאני'.
‏יצירת מופת קולנועית
‏שמטיחה ביקורת קשה בצמד הבלהות, ‏מערכת הבריאות והגזענות,
‏בסרט הביכורים המרדני והססגוני ‏של מלקולם אליוט."
‏אני שונא את האישה הזאת. ‏מי רוצה לצפות בסרט הזה?
‏שמעתי רק "יצירת מופת קולנועית".
‏לא שמעת "ססגוני"? ‏-לא, שמעתי גם "ססגוני".
‏"כמו שוט הפתיחה בסטדיקם." ‏זאת עגלה, חתיכת אידיוטית.
‏"דרך רחובות בד-סטאי אנחנו יודעים דבר אחד
‏על אימאני, גיבורתנו הצנומה, ‏היא הולכת נגד הזרם.
‏היא מכתיבה את הטון, האווירה, הווייב.
‏היא אולי עוברת בין מרכזי שיקום ואשפוזים,
‏אבל למען הסר ספק, כפי שהכותר רומז,
‏זהו הסרט שלה, העולם שלה, ‏הסביבה הטבעית שלה. עד שזה לא."
‏ואם לא הבנתם מרוח הדברים הלבנים שלי,
‏מצפה לכם סרט שחור.
‏טוב. תקציר. משעמם, משעמם, משעמם.
‏היא יודעת שזה פורמט 35 מ"מ
‏כי אמרתי את זה בבכורה, מטומטמת.
‏"חיובי…"
‏"מה שמוביל לסצנה מחרידה ובלתי נשכחת
‏שבה אימאני לוקחת מנת יתר בשוק בצ'יינהטאון,
‏ושם המטרה האמיתית של אליוט מתבהרת.
‏זהו סרט על היחס של מערכת הבריאות האמריקנית ‏לנשים צבעוניות."
‏ובדיוק ברגע הזה,
‏כל שחור שמנוי ל"אל-איי טיימס" אמר,
‏"אז בשביל מה לצפות בסרט?"
‏גם אם לא מככבת בסרט מישהי שדומה לה,
‏זה לא אומר שהוא פוליטי.
‏מה רע בלהיות פוליטיים? ‏-סרטים פוליטיים הם מתישים.
‏אתה מת על סרטים פוליטיים.
‏לא אלה שהלבנה מה"אל-איי טיימס" ‏מכנה "פוליטיים".
‏"עשה את הדבר הנכון" לטעמה.
‏שיצרו בתקופה שבה פוליטיקה ‏לא הייתה דבר מגניב. לכן הוא מהפכני.
‏"כשמאשפזים את אימאני בחסות 5150,
‏מונח שמתאר אנשים שמאושפזים בכפייה
‏ומהווים סכנה לעצמם ולאחרים,
‏לאחר סצנה מחרידה ‏עם זוג מספרי ציפורניים, היא…
‏היא נשלחת לטיפולה של רופאה ידידותית
‏שמגולמת על ידי… פרסום טלוויזיוני…
‏אבל אליוט מבין לאן הוא נכנס
‏ומפריך בזהירות ובגאוניות ‏את משל המושיע הלבן."
‏עכשיו היא כבר מחוקה. המטומטמת הזאת…
‏"בהמשך, כשאימאני מוצאת את עצמה
‏בבית של החבר שלה לשעבר, מתחננת למנה,
‏אליוט משתמש בעדשות צרות." ‏זו אותה עדשה מזוינת.
‏"קלאוסטרופוביה…
‏אנחנו מתחילים לפקפק בכוונותיו
‏כשהוא מתענג ממושכות ‏על הטראומה של גיבורתו השחורה.
‏זאת סצנה שעדיף שתהיה מרומזת.
‏אם לא לטובת האיפוק של הסרט שלו,
‏ולו רק כדי להתרחק מההיסטוריה המקיפה
‏שמתארת אלימות מגדרית ‏נגד נשים צבעוניות מזוינות."
‏את צוחקת עליי? את צוחקת עליי, גברתי?
‏בשורה הבאה! לעזאזל!
‏היא אומרת שזאת "יצירת מופת אמיתית". ‏יצירה מזוינת…
‏אני לא מסוגל לקרוא את החרא הזה יותר. ‏זה מטומטם מדי.
‏אני לא מצליח להבין איך ה"אל-איי טיימס" ‏מעסיקים טמבלית כזאת.
‏קודם היא אומרת שאני מפריך בגאוניות ‏את משל המושיע הלבן.
‏היא אכן מושיעה.
‏היא מנסה להציל אותה,
‏אז איך לעזאזל הפרכתי את זה, גברת? איך?
‏רוצה לדעת איך? זה כי אני שחור.
‏אילו הייתי לבן, ‏היא הייתה אומרת שנפלתי בפח המשל.
‏אבל משום שאני גבר, ‏היא יכולה לפקפק בכוונותיי,
‏שאני מתענג על הטראומה של אישה.
‏"עדיף שתהיה מרומזת."
‏לכי תחפשי! למה? כי טיילור הורידה חולצה?
‏היא בטח פשוט חושבת שהעירום לא הכרחי.
‏דבר מזה לא הכרחי.
‏דבר מהחרא הזה לא הכרחי.
‏תנועה, העמדה, תאורה, ‏החרא הדיגיטלי מול פילם.
‏העריכה פה, העריכה פה.
‏בואי נעבור… דבר מזה לא חשוב. ‏הכול עניין של רצון.
‏אבל הבעיה שהייתה לי איתה ‏לפני שכתבה את הביקורת
‏המצוצה מהאצבע הזאת ‏לא השתנתה גם אחרי שקראתי את הביקורת
‏המזדיינת בתחת הזאת.
‏היא לא בוחנת את הסרט.
‏את הרעיונות שלו, הרגשות של האומנות.
‏קולנוע לא חייב שיהיה לו מסר מזוין.
‏הוא חייב שיהיו לו נשמה ואנרגיה.
‏טמבלים כאלה לא משאירים מקום ‏לטיפת מסתוריות בעולם,
‏כי הם צריכים שיסבירו להם הכול כמו ילדים.
‏והם פוחדים לאמץ כל דבר שעלול להיות מסוכן
‏כי הם מנסים לחזות את התרבות.
‏אסור לסתומה הזאת לכתוב ‏ל"אל-איי טיימס" המזוין.
‏היא צריכה לאחוז בפלקטים עם שמש ‏בחדשות המקומיות
‏כי היא בסך הכול חזאי מזוין!
‏או חזאית.
‏מה שלא יהיה.
‏מטומטמת… פוסטמה…
‏מלקולם.
‏מה?
‏היא קראה לזה "יצירת מופת אמיתית".
‏על הזין שלי.
‏בשונה ממנה, אני לפחות עקבי.
‏אי אפשר לתלות הכול בזהות.
‏אי אפשר לומר שהפרכתי בגאוניות ‏את המשל הזה כי אני שחור,
‏אבל נפלתי למלכודת הזאת כי אני גבר מזוין!
‏זהויות משתנות כל הזמן.
‏האם המבט הזכרי קיים ‏כשהקולנוען הוא גיי ולא סטרייט?
‏ובאיזו מידה? מה אם הוא א-מיני?
‏מה אם הוא משנה מגדר בלי שאנשים יודעים?
‏אפשר רק לבחון בדיעבד ‏ולתהות מה משמעות הדבר!
‏למה בן הכט וסלזניק, שני יהודים מזוינים,
‏השקיעו זמן רב כל כך ב"חלף עם הרוח"?
‏עד היום אף אחד לא יכול להסביר לי למה ‏בילי ויילדר יצר את "ספיריט אוף סנט לואיס",
‏והעלה על נס את לינדברג, המנוול הנאצי הזה?
‏או למה אידה לופינו ‏אהבה פילם נואר ולהזדיין עם גברים אלימים?
‏למה אד ווד לבש תחתוני נשים מזוינים?
‏הוא לבש תחתוני נשים ויצר סרטים ‏דלי תקציב על חייזרים מזוינים.
‏או למה את איליין מיי ‏ריתקו גברים שהיו נכים רגשית.
‏כלומר, היא זיהתה את עצמה בהם?
‏היא שנאה אותם במציאות, ‏אבל רצתה להכיר אותם דרך העבודה?
‏העובדה שבארי ג'נקינס איננו גיי, ‏בזכותה "אור ירח" אוניברסלי כל כך?
‏או שג'ורג' קיוקור ‏הזדהה יותר עם נשים כי היה גיי?
‏הפואנטה היא שהכול תעלומה!
‏מה מניע קולנוען? מה מניע אומן?
‏כלומר, למה פונטקורבו, ‏יהודי איטלקי עשיר בטירוף…
‏למה הוא הרגיש כזאת קרבה ‏ללוחמי הגרילה המוסלמים מאלג'יר
‏שהוא יצר את "הקרב על אלג'יר"?
‏קלאסיקה מזוינת! תגידי לי את זה!
‏את יכולה לומר לי? "קארן" מזורגגת!
‏את יכולה לומר לי? את לא, נכון? ‏למה? כי אף אחד לא יודע.
‏מי בכלל יודע? למה צילמתי את הסצנה ככה?
‏זה כי אני גבר, כי אני סטרייט?
‏כי אלימות כבר לא מזיזה לי
‏או כי אני מאמין שאם עדים לטראומה על המסך,
‏הקהל גם צריך לחוות ‏את הטראומה המזוינת הזאת?
‏זה המסתורין של האומנות. של הקולנוע.
‏מה שמניע אדם ליצור משהו עם אמירה.
‏אפשר לבקר את המערכת, שכמו כל מערכת מזוינת,
‏היא לבנה לגמרי
‏ובתחום שלנו, ‏נשלטת על ידי גברים ולבנה לגמרי!
‏כלומר, לעזאזל!
‏כל חיי חיכיתי, שאלתי,
‏"איפה כל הקולנוענים השחורים,
‏כי נשבר לי מכל הבריטים הקטנים האלה
‏שמתרוצצים בהתרגשות ‏ומנסים להתגבר על פגם מולד
‏כדי להציל את המלכה המזוינת מידי היטלר."
‏פשוט תעשו לי טובה, טוב?
‏תחרימו כל סרט מזוין שיש הערות בסופו, ‏ונהיה בסדר.
‏מצבנו יהיה פשוט נפלא!
‏אבל לכתוב חרא שכזה? ‏לכתוב את הזיבולים האלה?
‏לקטלג אנשים כי אין בך אהבה לקולנוע,
‏כי אין בך היכולת לבקר את הצורה, ‏המדיום, הטכניקה.
‏אין לך המילים לתאר את הרגשות
‏כי את פוחדת שלא יקליקו על הלינק שלך,
‏או פוחדת שההמון יתקוף אותך.
‏אז לכי תזדייני על זה ‏שדיכאת את היכולת של אומנים לחלום
‏על החיים של אנשים אחרים. ‏לכי תזדייני! פעמיים!
‏עם זין קוצני חולני!
‏ואפילו אם לא תצליחי, ‏אפילו אם את מסוגלת ליותר, לכי לעזאזל!
‏את הסיבה שיוצרים את החרא העבש,
‏הבטוח המשעמם והנפוח הזה מלכתחילה!
‏את הסיבה! לא אני! את הסיבה!
‏צריך להיות אמיצים! צריך להיות חסרי אחריות!
‏אנשים צריכים לנהוג בחוסר אחריות!
‏הם צריכים לצרוח בקולי קולות!
‏היי, קארן! היי, אל!
‏אני שומע אתכם, ועל הזין שלי!
‏כי לא נשתפר עד שיתחילו להתמרד ‏נגד השטויות הטהרניות,
‏המטיפות של האקדמיה כפי שספייק לי
‏התמרד נגד המערכת הלבנה ‏עם "עשה את הדבר הנכון".
‏בדרך כלל אני מאחל מוות לאדם כזה.
‏אדם חסר מעוף.
‏אבל במקום, אתפלל מכל הלב
‏כפי שאמי לימדה אותי, ‏שהיא תלקה בתסמונת התעלה הקרפלית
‏עד שידיה יתנוונו ויתעוותו
‏כך שהיא לא תוכל ‏לכתוב עוד שטויות מזוינות כאלה!
‏אלוהים.
‏אז זה מה שקורה כשאתה מקבל ביקורת חיובית?
‏אתה משוגע לגמרי.
‏אתה הוזה.
‏בכנות, מלקולם, אתה באמת לא שפוי.
‏אני יודע. פשוט… נמאס לי לריב, מארי.
‏זה ריב שניהלת רק עם עצמך.
‏אתה חושב שאתה התסריטאי הראשון
‏בהיסטוריה של הכתיבה שיש לו בעיה עם מבקרים?
‏מובן שלא.
‏מובן שלא, כי הכול אותו זבל.
‏אז מה? אתה רוצה ליצור סרטים,
‏אבל אסור לומר עליהם משהו רע?
‏בחייך.
‏"אוי לא! מישהי תקפה את הסרט שלי."
‏כן, זין על המבקרים העצלנים האלה.
‏מלקולם, אתה לא מתפרנס מקדרות, בסדר?
‏אתה קולנוען, ויצירת סרטים ‏היא צורת האומנות הכי קפיטליסטית
‏ומיינסטרימית עלי אדמות.
‏לא משנה כמה פעמים ‏טיילור אמרה ל"חדשות הבידור"
‏שהיא קומוניסטית מזוינת.
‏היא מה? ‏-או מאואיסטית.
‏בחייך. ‏-זה היה משהו כזה.
‏היא אולי דיברה על חלוקה מחדש של העושר,
‏תוכניות חברתיות.
‏בזמן מכירת סרט? ‏-תעשיית בריאות הנפש…
‏ב-15 ד' לכרטיס? ‏-אני רק אומר.
‏ב"חדשות הבידור".
‏זה היה "אנטרטיינמנט טונייט".
‏ואתה תוהה מדוע הלבנה מדברת
‏על מערכת בריאות הנפש בביקורת שלה.
‏כי…
‏היא… לעזאזל, את צודקת.
‏נכון?
‏כן.
‏צר לי לבשר לך, אבל…
‏אף אחד במשחק הזה הוא לא קיצוני.
‏טיילור די קיצונית. ‏-שטויות. היא אוהבת לגלם אחת בטלוויזיה.
‏מה זאת אומרת?
‏כולכם חבורה של שרמוטות וזונות.
‏את מכנה אותי זונה? ‏-כן.
‏לכי לעזאזל.
‏כי אתה זונה! מה? זה נכון. זה בסדר.
‏לכן אתה רוצה כל כך להישמע חכם,
‏כי אתה מפצה על העובדה שאתה זונה.
‏במקום פשוט להבין ש…
‏ככה פועל עולם הזנות.
‏שחקנית בשמלה שעולה 2,000 דולרים
‏מדברת על סוציאליזם על שטיח אדום
‏כי היא חוששת להודות, שנחש מה,
‏היא סתם שחקנית מזוינת.
‏אין מה להתבייש בזה.
‏ואז כל ערוצי הבידור
‏מפרסמים את ה"קול קורא" שלה, ‏ה"תחי המהפכה" שלה.
‏לא כי באמת אכפת להם ‏או כי הם רוצים להפיץ את המסר.
‏אלא כי הם יודעים ‏שגועל הוא מקדם מכירות מדהים.
‏ככה משיגים קליקים.
‏ואתם, הטמבלים, כל הזמן נופלים בפח הזה.
‏באמת, אף אחד לא מתעניין במה שיש לך לומר.
‏באמת שלא.
‏אתם מתפרנסים מלשחק בכאילו.
‏אלה שטויות של זונות שקיימות רק באמריקה.
‏וכולכם אשמים בזה.
‏אתה יודע? אז תעשה את הקטע שלך. ‏תמשיך עם הזנותיות שלך. זה בסדר.
‏מלקולם, קיבלת ביקורת נהדרת עם כוכבית.
‏ממש בא לבכות.
‏אני זונה, מה?
‏בהחלט.
‏אני אוהב אותך. ‏-אל תתמרן אותי.
‏בסדר.
‏יש לי תוכנית פעולה.
‏אני אוהב את מה שקורה.
‏אלוהים. תודה לאל. אני פשוט…
‏רוצה לעשות את זה כל הלילה.
‏הנה תוכנית הפעולה.
‏אלך מפה…
‏לשירותים…
‏כי אני חייב להשתין. ‏-בסדר.
‏בסדר. זה בסדר? ‏-אין בעיה.
‏ונישאר חיוביים. מחשבות טובות.
‏תישארי פה. אל תזוזי. את יפהפייה.
‏תישארי פה. טוב? ‏-טוב.
‏תישארי ממש פה. ‏-טוב.
‏היי.
‏אלוהים…
‏מלקולם?
‏כן?
‏אפשר לשאול אותך שאלה ותבטיח לענות
‏בלי לגרום לי להרגיש חרא?
‏כן.
‏למה לא ליהקת אותי?
‏כשרק התחלת לכתוב אותו, כתבת אותו למעני.
‏אז למה לא ליהקת אותי?
‏אז זה היה כל העניין הלילה?
‏לא.
‏זיבולים, מארי. ‏-לא נכון.
‏את משקרת. זה כן. ‏-אני לא משקרת.
‏באיזה שלב, מלקולם, ‏זה היה משהו שהתכוונו לעשות יחד.
‏ואני לא יודעת מתי זה השתנה.
‏אני לא יודעת מתי או איך. ‏אני רק יודעת שישבתי בקהל הזה,
‏וחשבתי לעצמי, "וואו.
‏לא התכוונתי לחשוף את כל זה."
‏אני לא רוצה להיכנס לכל הסיבות ‏שליהקת את טיילור,
‏אבל אתה טוב כל כך במלחמות.
‏אתה טוב כל כך. נלחמת כדי ליצור את הסרט,
‏ליצור אותו כפי שרצית. ‏אז למה לא נלחמת למעני?
‏כי יכולתי להיות טובה בזה.
‏באמת.
‏אולי אפילו טובה יותר.
‏אז הנה זה.
‏מה? ‏-האמת המזוינת.
‏מתאים לך לבלות ערב שלם ‏בהריסה של כל מה שיש לנו,
‏כשבסופו של דבר מסתבר שאת פשוט מקנאת.
‏אני לא מקנאת. ‏-את כן.
‏אני לא מקנאת. ‏-ברור שכן.
‏מה שאני מרגישה עכשיו הוא עמוק יותר מזה.
‏זאת לא קנאה.
‏בחייך. תעשי לי טובה, מארי.
‏העובדה שאני כבר לא מסוגלת ‏לספר את הסיפור שלי.
‏אני לא יכולה לבטא ‏את כל הכאוס המזוין שמתרחש פה
‏כי אתה כבר עשית את זה.
‏אתה עשית את זה וטיילור עשתה את זה.
‏אני יודעת שזה לא רק שלי.
‏אני יודעת את זה.
‏אני יודעת שזה קרה לשנינו.
‏אבל ההבדל הוא שאתה הצלחת ‏לקחת את כל החרא המכוער
‏ולהפוך אותו למשהו יפה.
‏משהו טוב.
‏משהו ש…
‏שירגש אנשים.
‏אבל מלקולם, אני תקועה עם זה.
‏כן.
‏הלוואי שזה היה משהו שיכולנו לעשות יחד.
‏ואם לדבר בשיא הכנות, כן…
‏יכולתי להיות טובה יותר.
‏כי אני חוויתי את זה.
‏אני חייתי את זה.
‏ולא רק שיכולתי להיות טובה יותר, ‏הייתי משפרת את הסרט שלך.
‏את ויתרת על קריירת המשחק.
‏כשקיבלתי מימון לסרט, ביקשתי ממך להיבחן.
‏הסכמת, אבל היססת. ‏יש לך כישרון, אבל זה לא מספיק.
‏זה לא מספיק. צריך לרצות את זה.
‏תאמין לי, רציתי את זה. ‏-את מזבלת במוח.
‏לא ניסית, וזאת המציאות הקשה כאן.
‏אותו האינסטינקט שקיים באימאני, בך,
‏האינסטינקט להרוס לעצמך,
‏זה לא נעלם.
‏לא נבחנתי כי לא רצית אותי. ‏-עכשיו את רוצה לשחק אותה קורבן.
‏את רוצה לומר שהרגשת ‏כאילו אני לא רוצה אותך אז לא נבחנת.
‏את בלתי נסבלת.
‏חתיכת… רמאי, נוכל, גנב מזדיין!
‏לא רצית אותי כי לו ליהקת אותי, ‏היית חייב לחלוק את הבמה.
‏לא היית המחבר היחיד של הסרט הזה.
‏הייתה לו שושלת יוחסין ‏שמשתרעת מעבר לך ולגאונות שלך
‏כי אנשים היו שואלים אותי והייתי אומרת, ‏"כן, זה קרה לי".
‏ופתאום כולם היו אומרים, ‏"הוא זה שמוכשר או היא?"
‏אם זה מה שאת צריכה לומר לעצמך, בבקשה.
‏מדובר ברכושנות.
‏מדובר באשליה שאתה רוצה ליצור,
‏שיצירת סרטים היא לא מאמץ משותף.
‏זה אתה, וכל האחרים רק נשמעים להוראות
‏כי אם הייתי משחקת בסרט, ‏אילו הוא היה אותנטי בזכותי,
‏לא היית יכול לשחק אותה גבר-גבר!
‏לכן לא הודית לי הערב.
‏ולכן גם לא ליהקת אותי. ‏-אותנטיות.
‏כן. ‏-זאת מילת היום, מה?
‏זה כל מה שאני שמעתי הערב. ‏"הוא כזה קולנוען אותנטי."
‏"הסרט אותנטי כל כך."
‏"הוא הביע את קולו באופן אותנטי."
‏את יודעת למה אוהבים את המילה? ‏-למה?
‏הם לא יודעים מה מניב סרט טוב.
‏אותנטיות היא המפתח.
‏ברור שזו דעתך כי זה כל מה שיש לך להציע.
‏כל אחד, זה מה שיש לו לומר. ‏-זה הכול.
‏זאת המילה היחידה שאנשים שלא מבינים בקולנוע
‏מרגישים שיש להם מה להציע…
‏עכשיו אין לי מה להציע.
‏אין להם מה לומר על קולנוע, ‏אבל הם אוהבים לדבר על אותנטיות.
‏אין להם מושג בקולנוע.
‏על "האזרח קיין" ‏או "שנות חיינו היפות ביותר"…
‏לאף אחד לא אכפת מהחרא הזה!
‏אותנטיות. לעזאזל. אותה הם מכירים לעומק.
‏אותנטיות לא חשובה, נקודת המבט שלך לא…
‏אין לך כזאת!
‏שחזור המציאות לא הופך משהו למעניין.
‏מדובר בפרשנות שלך למציאות.
‏מה שאתה מרגיש בנוגע למציאות, הבעתה,
‏מה שאתה חושף עליה.
‏נקודת מבט, נקודת המבט שלך.
‏תמלול שיחה או לחיצה על "הקלט" במצלמה,
‏זה סרטון יוטיוב מחורבן.
‏זה וידוי או סיפור חיים. ‏-בסדר.
‏ראינו ושמענו את זה אלף פעמים.
‏החוויה שלך, החיים שלך, ‏המאבק המזוין שלך, הם לא חשובים.
‏היית נרקומנית, משעמם! ‏לקחת מנת יתר, לא מעניין.
‏מדובר בהעברת הרגשות שלך
‏וכל הרגעים האלה לתוך משהו קולנועי ומרגש.
‏אז את יודעת מה? בהצלחה, מארי.
‏אני שונאת אותך! ‏-ואני אותך!
‏אני שונאת יותר! ‏-ואני הכי שונא!
‏אני פשוט שונאת אותך!
‏חתיכת מניאק!
‏חתיכת חולת נפש.
‏מה את עושה? תניחי את הסכין, בבקשה. מארי?
‏זוכר את נוגדי הדיכאון שנטלתי?
‏הפסקתי.
‏מצבי לא טוב. מצבי ממש, ממש לא טוב.
‏מעולם לא הפסקתי לצרוך סמים.
‏ואין לי כוונה להפסיק.
‏אני חתיכת חרא.
‏אני שקרנית.
‏בגדתי בך.
‏הזדיינתי עם החברים שלך.
‏אלוהים, אני מרגישה שאני משוגעת.
‏גנבתי מאימא שלך.
‏ואתה יודע מה דפוק?
‏אפילו לא אכפת לי.
‏לא מעניין אותי.
‏כי זה מגיע לי.
‏תגיד לי איפה הכדורים המזוינים.
‏תגיד לי איפה הכדורים.
‏וזה, מלקולם, מה שאותנטיות קונה לך.
‏לעזאזל! למה לא עשית את זה במבחן הבד?
‏את האישה הכי מייסרת, קשה, דוחה ועקשנית
‏שפגשתי מימיי.
‏רגע אחד אני רוצה להוריד לך את הראש,
‏וברגע הבא רוצה לנשק את הפנים ‏היפות והטיפשות שלך.
‏אני אוהב אותך.
‏שנתחתן? ‏-לא בא לי.
‏ברצינות. אני מרגיש שנתחתן ונתגרש
‏כמה פעמים, אז בואי נתחיל עכשיו.
‏לא.
‏אני מה זה מחורמן עכשיו. ‏-אני לא.
‏פסיכופתית מזוינת!
‏כל הטירוף הזה היה עלייך, ועל הסצנה ההיא,
‏שאמרת לי שיכולת להיות טובה יותר מטיילור,
‏ולזרוע בראש שלי את הספק, עד סוף ימיי,
‏שהסרט יכול היה להיות טוב יותר.
‏כן. זה בדיוק מה שאת עושה. ‏-לא.
‏אלה זיבולים. ‏-לא.
‏גאוני!
‏אתה יודע מה מעניין בכך ‏שהלבנה מה"אל-איי טיימס"
‏ירדה על הסצנה הזאת בביקורת שלה?
‏מארי, למי אכפת?
‏תמיד אמרתי שזאת הסצנה ‏שהכי פחות אהבתי בסרט.
‏ושהכי אהבתי בתסריט.
‏נוכל לדבר על זה אחר כך, בבקשה?
‏אני חושבת שזה חשוב. ‏-אני מתחנן.
‏לחשוב בדיעבד למה זה ככה.
‏לדעתך זה לא חשוב? ‏-לא.
‏לא כדי לגזול ממך את המסתורין שלך, ‏סתם מתוך סקרנות.
‏מתוך השאיפה להיות אומן טוב יותר.
‏את מתישה.
‏תהיי מתישה ככה בגיל 70 או שתהיי מותשת?
‏זה תלוי איפה אתה תהיה.
‏אגור עם הלבנה מה"אל-איי טיימס"
‏כי לפחות אוכל לנצח אותה בוויכוח.
‏זה פשוט גרם לי לתהות, ‏למה אני דמיינתי את הסצנה הזאת אחרת כל כך?
‏אני לא יודע. איך דמיינת את הסצנה? ‏-היא הייתה בוטה פחות.
‏אז מה? הוא לא תוקף את אימאני? ‏כך היה בתסריט.
‏לא, הוא תוקף אותה. ‏רק חשבתי שלא תצלם אותה ללא חולצה.
‏מה זה משנה? ‏-ראו לה את הציצי.
‏אז מה? ‏-אז הרגשתי שהפכת אותה לדמות מינית.
‏אילו צילמתי אותך עכשיו, היית דמות מינית,
‏או שזה מה שאת לובשת בימי שישי בערב?
‏הציצי שלי לא חשוף.
‏אילו היית במסעדת ילדים, ‏היו זורקים אותך משם.
‏גם ככה זה היה רעיון של טיילור. ‏-אני בטוחה.
‏תראה, זה פשוט עשה את זה בוטה יותר. בסדר?
‏ופשוט חשבתי…
‏האם הסצנה הייתה שונה קצת אילו היית אישה?
‏כן, אבל גם הייתי מצלם את כל הסרט אחרת,
‏כי לא הייתי אני אלא אישה.
‏הרגישות שלי הייתה שונה לגמרי.
‏אבל לא כך שופטים סרט בחוכמה,
‏על ידי 600 טריליון ‏הבחירות השונות שלא התקבלו בגלל הערכה
‏מופשטת והיפותטית של זהות של מישהו.
‏אלא על סמך ההחלטות שכן מתקבלות.
‏תראה, אני לא מגנה עליה ואומרת שהיא גאון.
‏יופי. כי היא אידיוטית.
‏אני רק אומרת… האם הסרט היה טוב קצת יותר
‏אילו כלל מגע של אישה?
‏למי אכפת? ‏-לי.
‏לי, מלקולם, כי זה פשוט גרם לי לתהות
‏אם הבעיה שיש לה איתך כקולנוען
‏זו אותה הבעיה שיש לי איתך כבן זוג.
‏טוב…
‏למרות הכול, "קארן" חושבת שאני יצירת מופת.
‏עכשיו אתה אוהב את הביקורת?
‏את מביטה עכשיו במלאכת מחשבת, אחותי.
‏אתה צוחק, אבל אני לא.
‏חבל, כי ממש לא אוכל להמשיך ‏להתווכח על החרא הזה.
‏אני מבינה שאנו חולקות באותה הבעיה.
‏והיא? ‏-שאני איתך. שלא עזבתי אותך.
‏אני לא תוהה אילו סרטים אחרים יש.
‏הבנתי אותך. אני בצד שלך ואתה פשוט…
‏אתה חייב להיסחף.
‏בחייך.
‏לא, אנחנו רבים, ‏אולי הריב הכי נוראי שהיה לנו אי פעם,
‏אבל במקום לעמוד על שלך ‏ולומר שזה לא קשור אליי,
‏שמדובר בשילוב של אנשים,
‏אתה צריך להתענג על זה. ‏אתה צריך לסובב את הסכין,
‏ולהכניס לראש שלי תמונות ששנינו יודעים ‏שלעולם לא אשכח.
‏מה?
‏קיקי.
‏כעסתי. מה הקטע? ‏-מחוץ לסנט לואיס.
‏אמבט בצורת לב? ‏-כעסתי.
‏אתה חסר טקט. מלקולם!
‏אתה טמבל מחורבן, באמת. ‏היית מנצח בלי כל הזבל הזה.
‏היית מנצח עם 20 אחוזים ממה שאמרת,
‏אבל זה חזק ממך. זה פשוט מי שאתה.
‏כי אילו אי פעם היו מזיינים אותי ‏בסוויטת פנטהאוז ב"מריוט",
‏בתוך אמבט בצורת לב או בקרבתו,
‏בחיים לא הייתי מדברת על זה בקול.
‏לא הייתי מספרת לחבריי על זה,
‏לא הייתי משתמשת בזה כנשק בריב.
‏אתה יודע למה? כי זה יפגע בי
‏יותר מכפי שזה יפגע בך.
‏וזה מבאס, מלקולם, אתה יודע?
‏כי ממש נהניתי לשכב איתך.
‏עד לפני כ-15 דקות,
‏זה היה משהו בקשר שלנו ‏שבאמת שלא היו לי תלונות לגביו.
‏זה גם היה ההרגל המגונה האחרון שלי, ‏זה וסיגריות.
‏אבל הפלא ופלא, היית חייב להיסחף…
‏בחייך.
‏ולהרוס את כל ההנאה ‏שהייתה טמונה בכך שאזדיין איתך.
‏הסרנו את הכפפות, טוב? רבנו, כאילו…
‏זה לא חיזק את הטיעון שלך. ‏זה רק הגעיל אותי.
‏זה גרם לי לחשוב, ‏"אני לא מאמינה שאני עושה סקס לא מוגן
‏עם הבריון המגעיל הזה עם הזין המלוכלך שלו,
‏חיה מזוינת, חיית משק מזוינת."
‏זה מה שאתה. אתה חזיר מזוין.
‏אתה חזיר שמחרבן איפה שהוא אוכל. ‏בן אדם חזיר.
‏כן, אתה חושב שזה מצחיק.
‏את סתם דרמטית. ‏-אני לא.
‏אתה חושב שמשום שמצאנו אויבת ‏משותפת ב"קארן" מה"אל-איי טיימס"
‏הכול נפתר. עכשיו אנחנו בסדר?
‏תחשוב שוב, בן זונה. אנחנו לא.
‏היא אחותי הרוחנית. אני רצינית.
‏שתינו מחפשות מקלט
‏מהאישיות התוקפנית שלך שמזכירה איל נגח.
‏בגלל המגבלות שלך כבן זוג, וקולנוען,
‏שתינו מחפשות מחסה.
‏אולי אין לנו הרבה במשותף, ‏אבל אני וחברה שלי באותו בוץ.
‏את האחרונה שיש לה זכות דיבור, מארי.
‏את זיינת ויצאת עם כמה מהאנשים הכי פרועים
‏ומוזרים עלי אדמות.
‏קודם כול, אחת, אין לך שום סטנדרטים, ‏מה שמדליק נורה אדומה.
‏שתיים, אין לך "טיפוס", ‏מה שגם מדליק נורה אדומה.
‏ושלוש, אפס דיסקרטיות.
‏משמע שכל מי שמכיר אותך יודע שאת נורה אדומה
‏ומדבר על הנורה האדומה שלך.
‏מלקולם, הנה ההבדל.
‏אני לא גוררת את הביצים שלי ברחבי הבית ‏ומשוויצה במקומות שהיו בהם.
‏אני לא צריכה לדעת את הפרטים.
‏אני לא צריכה לדעת את כל התנועות והצעדים
‏והמקומות שהביאו אותך אליי. אתה פה.
‏אהבתי אותך ללא תנאי. למה?
‏כי אני מעריכה מסתורין.
‏הלא נודע. זה מה שמחזיק את המתח בקשר,
‏ומכריח אותנו להיות במיטבנו.
‏מרכיב ה"מה אם".
‏מה אם יש מישהי שאהבה אותו טוב יותר?
‏שהיא חכמה יותר, נחמדה יותר.
‏שהעירה אותו בכל יום עם ארוחת בוקר ומציצה?
‏מה אם אני לא החברה הכי טובה שהייתה לו?
‏מה אם הוא חולם על מישהי אחרת?
‏שיחות טובות יותר, ‏בחורה עם ירכיים ותחת אמיתי,
‏במקום הגוף הזה בצורת מקל?
‏תראה, אני יודעת קצת על הטיפוסים שאתה אוהב.
‏לא עד כדי כך ‏שחוסר ביטחון וספק משתקים אותי.
‏כך שבכל בוקר כשאני מתעוררת
‏ואני מדברת איתך ‏ולובשת את השמלה המפונפנת הזאת
‏ואוחזת בידך,
‏אני מנסה להיות החברה הכי טובה שהייתה לך.
‏אז שכשאתה אומר לי שאני מתחרה בקיקי…
‏מסנט לואיס… ‏-התחלנו.
‏…באמבט בצורת לב, ‏זה גורם לי להיות אכפתית הרבה פחות.
‏את חייבת להעלות את החרא הזה.
‏אני לא יודעת לאן אתה הולך, אבל לא סיימתי.
‏אני אפילו לא קרובה לסיום.
‏אבל זה גם גורם לי להבין ‏שהסיבה שאתה לא מקנא
‏היא שאתה לא מעריך את המסתורין הזה, נכון?
‏הסיבה שאתה לא מעריך אותו,
‏הסיבה שאתה לא תוהה ‏אם אתה הזיון הכי טוב שהיה לי,
‏או האדם הכי מוכשר שהייתי איתו,
‏או הטוב ביותר או החכם ביותר,
‏היא כי זה בלתי נתפס מבחינתך
‏שיש מישהו בעולם הזה שהוא מעניין יותר ממך.
‏היעדר הסקרנות שלך ‏הוא פשוט פועל יוצא של הנרקיסיזם שלך,
‏המגלומניה שלך, ראיית העולם האגואיסטית שלך.
‏משום שאין בך פקפוק עצמי,
‏מעולם לא עצרת ושאלת את עצמך, ‏"איך אהיה בן זוג טוב יותר?"
‏אתה בסדר. אתה מסודר.
‏הגבר שאני מביטה בו עכשיו ‏לא ישתפר מעבר לזה.
‏זה שאתה צועק עליי באמבטיה
‏שתשבור אותי כמו זרד,
‏זה הטוב ביותר והגרוע ביותר ‏של מי שתהיה בקשר הזה.
‏וזאת הסיבה שאתה יכול לשכוח ‏להודות לי בנאום שלך.
‏כי אתה לא פוחד שאחזור הביתה ואומר…
‏"אתה יודע מה? הערב איבדת אותי. ‏לעזאזל עם זה. אני עפתי מפה."
‏אבל אם תרמוס כל אדם בחברתך ללא הפסקה,
‏בסוף תחיה במציאות דמיונית מזוינת.
‏תביט בי.
‏אני האדם האחרון שנותר.
‏אני האדם האחרון שמביט בך ואומר, ‏"אתה יודע מה? תשתפר כבר.
‏אם לא למעני, אז למען העבודה שלך."
‏מלקולם, אם זה סרט, תיאחז בי בכל הכוח.
‏כי זה מי שהיינו זה לזה.
‏זה מי שאתה היית למעני ‏ואני הייתי למענך מהיום שהכרנו.
‏מהיום שלקחתי מנת יתר בשוק, ‏מהיום שהסעת אותי לגמילה.
‏מהיום הראשון שקראתי את התסריט שלך
‏עליי, עלינו, על הקשר שלנו.
‏על איך שהסמים הרסו ‏את היכולת שלי לאהוב אותך
‏והיכולת שלך לאהוב אותי.
‏כל מה שרציתי הלילה היה "תודה", מלקולם. ‏זה הכול.
‏"תודה, מארי. תודה שאת אוהבת אותי.
‏תודה שאת משפרת את חיי ‏ושלקחת את עצמך בידיים.
‏תודה שצפית ב-100 גרסאות ‏וקראת 100 טיוטות מזוינות.
‏תודה על הערותייך, ‏על הניסיון שלך, הסבלנות שלך,
‏על האותנטיות המזוינת ‏שאת מביאה לסרט. תודה לך.
‏תודה שהיית נרקומנית. תודה שאת נקייה.
‏תודה לך על שטויות מטומטמות ‏כמו לקנות נייר טואלט וחלב
‏וארגון כל העניינים עם המובילים. תודה לך.
‏תודה שאת עושה דברים שאני לא חושב עליהם.
‏תודה על הקפה בבוקר.
‏תודה שאת גורמת לי לחייך.
‏תודה על הסקס הטוב והכרבולים.
‏תודה שאת עושה כביסה ‏ושבחרת את החליפה שלי הערב
‏והכנת לאדם כפוי טובה כמוני מקרוני בגבינה
‏אחרי ששכחתי להודות לך.
‏תודה על הטעויות שעשית…
‏על הקסם שאת מביאה, על החיים שאת מביאה.
‏תודה שאת אוהבת אותי.
‏תודה שאת מתגברת על זה, ‏שאת ממשיכה הלאה, שאת מי שאת.
‏תודה על כל השטויות ‏שאני שוכח להודות לך עליהן…
‏ותודה שאת נראית סקסית כל כך ‏בשמלה הזאת הערב.
‏בזכותך אני נראה טוב.
‏בזכותך אני אדם טוב יותר.
‏תודה שאת מבינה
‏שאני לא תמיד מצליח להביע את רגשותיי
‏וזה מתבטא יותר בעבודה שלי מאשר במציאות.
‏תודה לך כי…
‏זאת לא תמיד הרגשה נעימה, ‏אז אני מקווה שאת יכולה לחיות עם זה.
‏תודה לך.
‏אני יודע שלפעמים אני חסר רגישות,
‏אבל תודה שאת לא נוטרת לי טינה על כך.
‏תודה לך…
‏שאת מניחה את הטוב ביותר.
‏אני אוהב אותך, מארי. ‏תמיד אוהב אותך, מארי שלי.
‏תודה לך.
‏מקרב לב, תודה לך."
‏אני אוהב אותך, מארי.
‏אני מצטער.
‏תודה לך.
‏בבקשה.
‏מארי?
‏מארי!
‏תרגום כתוביות: רינת זוהר-מנחם