‎UN SERIAL NETFLIX
‎BAZAT PE ROMANUL CU ACELAȘI NUME ‎DE ELENA FERRANTE
‎Înainte să plece de acasă,
‎tata i-a spus mamei că eram urâtă.
‎N-a spus-o direct. A folosit o comparație.
‎Vorbea destul de încet, ‎dar tot l-am auzit.
‎Așadar? Cu ce vrei să începem?
‎Italiană?
‎Italiană? Are cinci.
‎Ed. fizică? Nici treningul nu și-l ia.
‎Am înțeles…
‎- Greacă? ‎- Patru plus.
‎Și e și arogantă.
‎Geografie?
‎„Geografie? Ce rușine! ‎Cine mai face geografie?”
‎E slabă și arogantă.
‎Dar adevărata capodoperă e matematica. ‎Minus unu.
‎Se poate mai puțin?
‎Minus unu. Asta e o cruzime, nu e o notă.
‎Andrea, are probleme.
‎Nu vrea să învețe. O să o lase repetentă.
‎Am înțeles.
‎Trebuie să-și dea silința. ‎Mă ocup eu de ea…
‎Nu, nu e asta.
‎- Dar ce e, adolescența? ‎- Nu e adolescența.
‎Eu m-am lămurit deja.
‎Începe să semene cu sora mea.
‎Cu Vittoria?
‎Da, cu sora mea. E copia ei fidelă.
‎Ce tot spui? Sora ta e un monstru!
‎- Nella. ‎- Da?
‎E copia ei fidelă.
‎Pentru numele lui Dumnezeu, ‎să sperăm că nu e.
‎Un singur cuvânt de dezaprobare din partea ‎tatălui meu mă făcea mereu să plâng.
‎Îmi zisese mereu că eram frumoasă.
‎Ce văzuse acum la fața mea, ‎iar eu nu văzusem?
‎Ce mi se întâmpla?
‎Totul s-a oprit în loc.
‎Napoli.
‎Frigul din februarie.
‎Mama mea.
‎Chiar și cuvintele acelea.
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Dar nu și eu. Eu m-am trezit ‎într-o poveste care nu era a mea…
‎care nu începuse cu adevărat
‎și pe care nimeni ‎nu se obosise să o încheie.
‎Și am căzut ‎în pânzele unei dureri complicate.
‎Fără scăpare.
‎- Bună seara! ‎- Bună seara!
‎- Ce frumoasă ești! ‎- Mulțumesc.
‎- Bună seara, profesore! ‎- E bună pe dracu'!
‎- Mariano, mi-ai lipsit. ‎- Hai!
‎- De ce e copila asta așa ursuză? ‎- Nu sunt ursuză!
‎„Ursuz” nu e o insultă. ‎E o stare de spirit.
‎- Nu înțelegi? Ce dracu'? ‎- Mariano, abia ai intrat.
‎- Înseamnă că ai un aer supărat. ‎- Să mergem de aici!
‎- Se duc să fumeze. ‎- Nici vorbă!
‎- Se duc să fumeze. ‎- Am spus că nu. Nu fumați!
‎M-a căutat tipul ‎de la Departamentul de Finanțe.
‎- Să-ți spun de ce? ‎- Te ascult.
‎Ca să mi-l recomande ‎pe unul de la Banca di Napoli.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Dimineață, niște băieți ‎au dansat breakdance acolo.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Cum arătau?
‎Îmi place cum dansează. ‎Nu mă interesează băieții.
‎Sunt noi?
‎- Pantofii? ‎- Da.
‎Nu. De ce?
‎Nu mi-i amintesc.
‎E ceva în neregulă cu mine?
‎Nu. De ce?
‎Pentru că abia ce ai observat ‎niște pantofi pe care-i am de un secol.
‎Giovanna, ești paranoică.
‎Nu-l asculta pe cretinul de taică-meu. ‎Când vorbește, redu volumul.
‎Noi așa facem mereu.
‎Vă uitați puțin la mine?
‎Credeți că sunt ciudată? Devin urâtă?
‎Puteți să fiți sincere.
‎Poate puțin. Dar nu fizic.
‎Nu, fizic ești frumoasă.
‎Poate că devii puțin urâtă ‎din cauza frământărilor tale.
‎Dar atât.
‎Fetelor!
‎Angela și Ida îmi erau ca două verișoare.
‎Primiserăm aceeași educație ‎sănătoasă de stânga,
‎bazată pe cărți și gândire critică.
‎Eu eram o mare cititoare. ‎Ida era o mare scriitoare.
‎Iar Angela era o mare vorbăreață, ‎pe care o adoram.
‎Totuși, profesorii Galway și Dealer ‎de la Universitatea Harvard
‎au publicat un studiu ‎în care demonstrează,
‎pe baze științifice, ‎că ilustrul nostru prim-ministru
‎e un rahat complet inept.
‎Vezi? Ce frumos!
‎Perfect. Acum că ne-am spus rugăciunile, ‎putem mânca.
‎Ne trăiam viața în întregime în Vomero. ‎Nu știam nimic despre oraș.
‎Orice ocol ne tenta și părea incitant.
‎Doamne! Ce-a fost asta‎?
‎- Ești bine? ‎- Da.
‎Continuați să mâncați.
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Ce ai pățit?
‎Mă doare burta.
‎- Ești la ciclu? ‎- Cred că se apropie.
‎Sunt pastile în dulap.
‎Ați terminat?
‎- Vrei sticla cu apă caldă? ‎- Nu.
‎Mai așază-te puțin în pat. Haide!
‎Fața mătușii Vittoria ‎îl dezgusta atât de mult,
‎încât o tăiase din toate pozele cu ea.
‎Ce faci?
‎Parcă ar fi o mască de carnaval. ‎Poți mai bine.
‎Mă înveți să mă machiez ca tine?
‎Nu există machiaj ‎care să se potrivească tuturor.
‎Fiecare față e diferită.
‎Vino încoace!
‎Să încercăm asta.
‎Închide ochii!
‎Vezi?
‎Trebuie să aplici cu delicatețe.
‎Apoi, întinzi cu degetele.
‎În lateral, vezi până unde te poți duce.
‎Nu trebuie să exagerezi. ‎Orice punct îți schimbă puțin fața.
‎Apoi te oprești, te privești…
‎Și continui.
‎Plec. Am o conferință despre Luther.
‎Duminica?
‎Ce frumoase sunteți!
‎N-am mai văzut pe nimeni ca voi. Pa!
‎Ce clovn!
‎De ce te uitai la pozele astea?
‎Tata vorbește prostii.
‎Crede că sunt urâtă.
‎Că devin copia fidelă ‎a bestiei sale de soră.
‎Și căutai o poză cu ea?
‎Vreau să văd cum arată.
‎Nu e vorba despre cum arată.
‎Când era prin preajmă, ‎parcă aveam o șopârlă pe picior.
‎Voi două nu aveți nimic în comun.
‎Pentru noi, ‎„mătușa Vittoria” e o expresie.
‎Dacă tatăl tău e răutăcios, îi zic: ‎„Ai grijă! Începi să semeni cu Vittoria.”
‎Atât de oribilă este?
‎E invidioasă.
‎Mai presus de toate, ‎nu a suportat succesul tatălui tău.
‎Cum adică?
‎Pentru Vittoria, toată lumea ‎și toate lucrurile sunt un atac personal.
‎Dar cel mai mult o deranjează ‎că tatăl tău există.
‎- Și tocmai el a salvat-o… ‎- De la ce?
‎Las-o baltă! Nu acum.
‎Poate că nu voia să fie salvată. ‎Poate că tata nu trebuia să se amestece.
‎Nu poți să ignori ‎pe cineva care are probleme.
‎Iar ea l-a răsplătit cu tot răul din lume.
‎Și nu se pot împăca?
‎Ar trebui ca tatăl tău ‎să devină mediocru în mintea ei.
‎Ca toate cunoștințele ei.
‎Și cum asta e imposibil, ‎a întors toată familia împotriva lui.
‎N-ai mai văzut-o de ani buni.
‎Când erai mică însă, o vizitam uneori.
‎Nu-ți amintești?
‎- Nu-mi amintesc. ‎- A trecut mult timp.
‎- Cu ce se ocupă? ‎- E servitoarea cuiva.
‎Și asta e tot vina tatălui tău.
‎- De ce? ‎- Vreau să văd cum arată.
‎Trebuie să o văd.
‎Bine.
‎- Știi Via Miraglia? ‎- Nu.
‎Via Stradera?
‎Nu.
‎Poggioreale, Piazza Nazionale. E aici.
‎Arenaccia, zona industrială?
‎- Nu știi Il Pianto? ‎- Nu.
‎Atunci, studiază!
‎Asta e harta orașului tău.
‎Când ești gata să-i spui tatălui tău, ‎du-te să-ți vezi mătușa.
‎Ține!
‎POGGIOREALE, CIMITIR MONUMENTAL
‎CIMITIRUL NOU, CIMITIRUL COMPASIUNII
‎SANTA MARIA DEL PIANTO
‎Îmi rămăseseră în minte ‎toate acele nume necunoscute de străzi.
‎Il Pianto, mai ales.
‎Probabil că era un loc trist,
‎în care simțeai durerea ‎sau care poate te făcea să suferi.
‎Și mătușa mea locuia acolo.
‎VITTORIA, VIVIANA ȘI ARMANDO, VANNI
‎CASA CASERTA, TRADA VITTORIA
‎Alo!
‎- Salut, Nello! ‎- Bună, tată!
‎Bună!
‎Ce faci?
‎Nimic.
‎- Mama? ‎- E în dormitor.
‎- Ți-ai făcut temele? ‎- Repet.
‎- E ceva ce n-ai înțeles? ‎- Nu.
‎- Sau vrei să-ți explic mai bine? ‎- Nu.
‎Nu lăsa ăsta aici!
‎Nu semeni deloc cu sora mea.
‎Tu ai spus-o.
‎Nu uita un lucru, adoră să mă rănească.
‎Te va folosi pentru asta.
‎Va încerca să mă lase fără iubirea ta, ‎iar asta e insuportabil pentru mine.
‎Vino aici!
‎Când o vezi…
‎trebuie să faci ‎ce a făcut Ulise cu sirenele.
‎Îți pui ceară în urechi și nu o asculți.
‎- Atunci, mă duci acolo? ‎- Da.
‎Ce e?
‎Nimic. Miroși ciudat.
‎- Ai înțeles? ‎- Da.
‎Bine. Bravo!
‎Nu înțelesesem nimic.
‎Fetelor, încotro? Școala e ocupată.
‎- Cine a ocupat-o? ‎- Peppe Dragonul și amicii lui.
‎- Peppe Dragonul? Haide! ‎- Atunci, s-a rezolvat!
‎Eu merg la Officina. E un concert.
‎Veniți cu mine?
‎Urcați!
‎Veniți!
‎Hașiș negru, de zece mii.
‎Sfântul Antonie e dușmanul diavolului
‎Fasciștii și poliția sunt diavolul
‎Sfinte Antonie, ia-i pe toți de aici
‎Trebuie să dai foc la tot
‎Bagă un fum!
‎În orașul ăsta, plin de probleme
‎În Italia, unde toți sunt proști
‎Giovà, am încurcat-o.
‎Nu fumăm iarbă, nu facem sex oral…
‎Și nu cântăm la chitară.
‎Partea cu chitara e o problemă.
‎Trebuie să dai foc la tot
‎Viitorul vine ‎Fasciștii și antreprenorii
‎Seamănă tot mai mult cu opresorii
‎Oameni care se vând ‎Pentru o farfurie de paste
‎Trebuie să aprinzi o flacără ‎Care să-i facă să tremure
‎Trebuie să dai foc la tot
‎Durere, sânge și lacrimi amare
‎Cine e lăudăroasa asta?
‎Știi că hainele tale ‎fac cât salariul anual al unui muncitor?
‎De ce, muncitorii ar trebui ‎să se îmbrace în zdrențe?
‎Ce caută o fascistă aici?
‎Fascistă? Am citit manifestul. Tu ce ‎ai citit? Instrucțiunile pentru seringi?
‎Cine te-a lăsat să intri, fascisto?
‎- Ușurel! ‎- Ce dracu' vrei?
‎Ce dracu' faci?
‎Trebuie să dai foc la tot
‎Ține-o la ochi, altfel se umflă.
‎Mulțumesc.
‎Te doare?
‎Pe tine?
‎Trebuie să merg acolo.
‎- De ce? ‎- Ca să întâlnesc pe cineva.
‎Apoi îți explic.
‎Îmi povestești totul.
‎Ai grijă.
‎- Bună seara, dle profesor! ‎- Bună seara!
‎Stai puțin.
‎- Te mai doare? ‎- Da.
‎Uite cum facem…
‎Tu-mi dai ochiul, eu îl duc la reparat
‎și ți-l aduc înapoi perfect.
‎Bine.
‎Scuze, voiam să te întreb ceva.
‎Mă tot gândesc la asta de dimineață.
‎Cine e cea mai frumoasă fetiță?
‎- Nu știu. ‎- Haide!
‎Încearcă să-ți amintești. Cine e?
‎Eu?
‎Bravo! Răspuns corect.
‎Eram sigură.
‎Mai știi cântecul ‎de la protestele noastre?
‎Cine ți-a spus că trebuie să te părăsesc? ‎Mai bine…
‎Bag-o într-a doua!
‎…mor decât să simt durerea asta…
‎A treia.
‎- Gata? ‎- Gata.
‎Mor, mor, mor
‎Haide, cântă!
‎Ești sufletul meu
‎- Ești iubirea mea ‎- Iubirea mea
‎Mor, mor, mor ‎Ești sufletul meu
‎Mor, mor, mor
‎Ești sufletul meu
‎Ești iubirea mea
‎Bravo!
‎Pe aici?
‎Stai, am greșit.
‎Vezi cum e aici?
‎Aici m-am născut și am crescut. ‎Asta era casa mea.
‎Și aici locuiește încă Vittoria. ‎Aceea e intrarea.
‎Du-te! Te aștept.
‎Vrei un biscuit?
‎Ține!
‎Ce e?
‎Nu pleca nicăieri!
‎Du-te! Nu mă mișc de aici.
‎Și dacă mă reține?
‎Când te saturi, spune-i: ‎„Trebuie să plec. Se poate?”
‎Și dacă nu mă lasă să plec?
‎Bine. În cel mult o oră, vin să te salvez.
‎Nu. Rămâi aici! Mă întorc singură.
‎Ce mama dracului?
‎Asta nu înțelege.
‎Nu există frumusețe fără durere, nu?
‎- Corect. ‎- Vezi?
‎- E frumușică. ‎- Da, parcă ar fi o păpușă.
‎Mă scuzi! Trada?
‎Ușa de acolo. La primul etaj.
‎Du-te! Te așteaptă.
‎Ce rahat? Te grăbești?
‎O clipă!
‎Ce e? Ești bolnavă? Te piși pe tine?
‎Nu.
‎Atunci?
‎De ce bați așa?
‎- Sunt Giovanna, mătușă. ‎- Știu.
‎Dar dacă mai ai de gând ‎să-mi zici „mătușă”, mai bine pleci.
‎Îmi cumperi o cafea, domnule?
‎Ce vrei? Nu te opri!
‎Am înțeles. Frumoase maniere!
‎- Ești inutil! ‎- Fă pași!
‎Cum a mers?
‎Bine.
‎Atât? Haide, povestește-mi!
‎Mi-a oferit un suc de portocale ‎plin de semințe, așa că le-am scuipat.
‎Apoi i-am povestit despre prietenele mele, ‎Angela și Ida.
‎Am înțeles.
‎- A întrebat despre mine? ‎- Nu.
‎- Nimic? ‎- Nimic.
‎Despre mama ta?
‎Nici.
‎- Ce era muzica aia? ‎- Care muzică?
‎La un moment dat, am auzit o muzică tare.
‎Eu n-am auzit-o.
‎A fost amabilă?
‎Să zicem.
‎A spus ceva răutăcios?
‎E puțin antipatică.
‎Ce ți-am spus eu?
‎Ți-ai satisfăcut curiozitatea?
‎Ți-ai dat seama că nu semeni cu ea?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Dă-mi un pupic!
‎Sunt iertat?
‎Ești iertat.
‎Nu! Barba ta mă zgârie!
‎Imaginează-ți cât de tare zgârie ‎mustața mătușii tale!
‎Nu are mustață.
‎- Ba are. ‎- Nu.
‎Bine, nu are.
‎Doamne ferește să vrei să te întorci ‎ca să verifici dacă are mustață!
‎Nu vreau să o mai văd.
‎- Sunt Giovanna, mătușă. ‎- Știu.
‎Dar dacă mai ai de gând ‎să-mi zici „mătușă”, mai bine pleci.
‎Ce e asta?
‎- Te doare? ‎- Nu.
‎Vrei un pahar de suc?
‎Nu vreau să te deranjez.
‎Vrei sau nu?
‎- Bine. ‎- Vino!
‎Așa…
‎Ai grijă! Ăla e rupt.
‎Stai aici!
‎Și scoate-ți haina!
‎Arde pe undeva?
‎- Așa… ‎- Mi-l faci tu?
‎Nu, ți-l face soră-ta!
‎Giannì, nu ți-ai pus brățara?
‎Care brățară?
‎Cea pe care ți-am dăruit-o la naștere.
‎Poate mi-a pus-o mama când eram mică. ‎Apoi am crescut și nu mi-a mai venit.
‎Ești deșteaptă, Giannì.
‎Am spus adevărul.
‎Ți-e frică de mine?
‎Da.
‎Așa și trebuie!
‎Frica te face vigilentă.
‎Ai găsit repede o scuză ‎ca să-i scapi pielea lui taică-tău.
‎Bravo, Giannì!
‎Dar, făcând asta, ‎n-ai mai scăpat-o pe a ta.
‎Nu ți-am dăruit o brățară pentru bebeluși.
‎Ci una pentru oameni mari. ‎O brățară importantă.
‎Bea!
‎Îți face bine.
‎Eu nu sunt ca tatăl tău.
‎Atașată de bani și de lucruri materiale.
‎Nu-mi pasă de obiecte.
‎Îmi pasă de oameni.
‎Aveam un singur lucru.
‎Acea brățară.
‎Când te-ai născut, mi-am zis:
‎„Când o să crească mare, o să o poarte.”
‎Am scris asta și în felicitare.
‎Care felicitare?
‎Felicitarea pe care am lăsat-o ‎în cutia poștală, împreună cu brățara.
‎„Să i-o dați când va fi mare!”
‎Nu trebuia s-o lași acolo. ‎Probabil au furat-o hoții.
‎Care hoți?
‎De ce vorbești dacă nu știi nimic?
‎Bea-ți sucul! ‎Maică-ta nu e în stare să-ți facă unul.
‎Hai, aprinde-te! La dracu'!
‎Aprinde-te! Bravo!
‎Am lăsat-o în cutia poștală
‎pentru că, dacă aș fi intrat, ‎tatăl tău m-ar fi dat afară.
‎Nu, tata nu dă afară pe nimeni.
‎Tatăl tău e un idiot!
‎Crede că le știe pe toate.
‎Nu poate accepta ‎că și alții sunt capabili.
‎Dacă îl contrazici, ‎te șterge din viața lui!
‎L-a șters până și pe Enzo.
‎Enzo al meu.
‎Îi șterge din viața lui pe cei care sunt ‎mai buni decât el. Mereu a făcut asta.
‎Chiar și când era mic.
‎Se crede deștept, ‎dar nu a fost niciodată deștept.
‎E doar un nemernic.
‎E capabil de orice ca să te facă să crezi ‎că nu poți trăi fără el.
‎Când eram mici, de fiecare dată ‎când pleca, parcă dispărea soarele.
‎Îmi ziceam: „O să mor acum.”
‎Așa că făceam tot ce voia.
‎El decidea ce era bine și ce era rău.
‎M-a făcut chiar să cred ‎că Dumnezeu nu exista.
‎Atât de departe a mers.
‎Dar m-am răzgândit imediat…
‎când l-am cunoscut pe Enzo.
‎La naiba!
‎Pentru tatăl tău, ai dreptul să exiști
‎doar dacă ții o carte în mână.
‎Ce ticălos!
‎Ce mizerabil!
‎Ce mârșav!
‎Chiar și cu Enzo.
‎La început l-a păcălit că erau prieteni.
‎Apoi i-a furat sufletul.
‎Și l-a făcut bucăți.
‎Giannì, vino!
‎Giannì!
‎Dormi? Vino!
‎Vreau ca javra să audă asta ‎și să-și amintească!
‎L-am cunoscut pe Enzo ‎la o petrecere dansantă.
‎Am dansat așa, pe melodia asta.
‎- A fost demult? ‎- Parcă a fost ieri.
‎- Unde e Enzo acum? ‎- Nu crești cum trebuie.
‎Crezi mai mult în minciuni ‎decât în adevăr. Nu-i așa?
‎Pun pariu că nici nu știi să dansezi!
‎- Dansez breakdance. ‎- Breakdance? Doamne!
‎Dă-mi mâna!
‎Unu, doi…
‎Urmează-mă!
‎Haide, mișcă șoldurile alea mici!
‎Ce e?
‎Acum vreau să-l cunosc pe Enzo.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Bine. Putem să-l vedem ‎într-una din zilele astea.
‎Unde e?
‎E… la cimitir.
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Subtitrarea: Florin Rizea