СЕРІАЛ NETFLIX
ЗА ОДНОЙМЕННИМ РОМАНОМ ЕЛЕНИ ФЕРРАНТЕ
Перед тим, як піти з дому,
тато сказав мамі, що я потворна.
Він не сказав прямо. Використав порівняння.
Він говорив тихо, але я його чула.
То що? З чого хочеш почати?
Італійська?
Італійська? У неї шість балів.
Фізкультура? Вона навіть не носить форми.
Що ж.
-Грецька? -П'ятірка.
Ще вона дуже зарозуміла.
Добре. Географія?
«Географія? Соромно. Хтось ще займається географією?»
Відстій, дуже зарозуміла.
Але справжній шедевр — математика. Двійка.
Може бути ще щось гірше?
Двійка. Це жорстокість, а не оцінка.
Андреа, у неї проблеми.
Не хоче вчитися. Вона так провалиться.
Я розумію.
Вона має засукати рукави. Я це їй поясню.
Ні, річ не в тому.
-Що це, підлітковий вік? Я розумію, але… -Не він.
Я вже зрозумів це.
Вона стала схожа на мою сестру.
Як Вітторія?
Так, моя сестра. Викапана вона.
Що ти кажеш? Вона ж монстр!
-Нелло. -Так?
Вона викапана сестра.
Будемо сподіватися, що це не так, заради Бога.
Від одного-єдиного несхвального слова батька
я завжди починала плакати.
Він завжди казав мені, що я гарна.
Що він побачив у моєму обличчі, чого я не бачила?
Що зі мною відбувалося?
Відтоді все стояло на місці.
Неаполь.
Холод лютого.
Моя мати.
І ці слова теж.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Але не для мене.
Я опинилася не у своїй історії.
Яка так і не почалася.
Ніхто й не намагався покласти край цьому.
І залишився лише сильний біль.
Без порятунку.
Добрий вечір. -Добрий вечір!
-Вигляд у вас неймовірний! -Дякую.
-Добрий вечір, професоре. -Таки добрий вечір.
-Скучила, Маріано. -Ходімо.
-Чому дівчинка така похмура? -Я не похмура!
«Похмура» — не образа. Це стан душі.
-Не розумієш? Якого біса? -Маріано, ти щойно прийшов.
-Має на увазі, що ти розлючена. -Ходімо в інше місце.
-Вони будуть курити. -Нізащо!
-Вони будуть курити. -Я сказав, що ні. Не курити!
Той хлопець з фінансового відділу намагався зв'язатися зі мною.
-Угадай чому? -А ну.
Порекомендувати хлопця з Банку Неаполя.
Боже мій!
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Я бачила там хлопців, які танцювали брейк-данс.
-Справді? -Так.
Який у них був вигляд?
Класно танцюють. Але мене хлопці не цікавлять.
Нове?
-Моє взуття? -Так.
Ні. А що?
Не пам'ятаю щось його.
Зі мною щось не так?
Ні. А що?
Якщо щойно помітила моє взуття, яке ношу вічність, щось таки має бути.
Джованно, ти параноїк.
Не слухай мого ідіота батька. Коли він говорить, не звертай уваги.
Ми завжди так робимо.
Глянете на мене на секунду?
Думаєте, що я дивна? Що стаю огидною?
Можете бути чесними.
Може, трохи. Але не фізично.
Ні, ти прекрасна.
Може, ти стаєш трохи потворною через свої хвилювання.
Але це все.
Дівчата!
Анжела та Іда були наче сестрами.
У нас було те ж хороше виховання з політикою лівих,
книгами й критичним мисленням.
Я обожнювала багато читати, Іда гарно писала,
а Анжела була балакухою, яку я обожнювала.
Так чи інакше, професори Галвей і Ділер з Гарвардського університету
опублікували дослідження, в якому вони
на основі наукових доказів доводять, що наш славетний прем'єр-міністр —
просто шматок лайна.
Бачиш? Як мило.
Ось так. Тепер, коли ми помолилися, можемо їсти.
Наше життя досі оберталося навколо Вомеро.
Нічого не знали про місто.
Кожен об'їзд спокушав нас і здавався цікавим.
Боже. Що це було?
-Усе гаразд? -Так.
Продовжуйте їсти.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Привіт. Що таке?
Живіт болить.
-У тебе місячні? -Може бути.
У шафі є знеболюючі.
Закінчили?
-Дати грілку? -Ні.
Іди приляж на трохи. Іди.
Обличчя тітки Вітторії, мабуть, його так дратувало,
що він вишкрябав її з кожного фото.
Що ти робиш?
Як карнавальна маска. Треба попрацювати над цим.
Навчиш мене робити такий же?
Немає макіяжу, який би пасував усім.
Усі обличчя різні.
Іди сюди.
Спробуймо це.
Заплющ очі.
Бачиш?
Треба просто легенько доторкнутися.
Потім розтушувати пальцями.
І по боках, тут будь обережною.
Не перестарайся.
Кожен штрих змінює обличчя.
Потім перестаєш, дивишся на себе.
А потім продовжуй.
Я йду. У мене конференція про Лютера.
У неділю?
Гляньте, які ви гарні.
Я ще такої краси не бачив. Бувайте.
Який клоун.
Навіщо ти дивилася на ці фото?
Тато говорить дурниці.
Вважає мене потворною.
Що я стаю викапаною його сестрою.
Ти шукала її фото?
Хочу побачити, яка вона.
Річ не в зовнішності.
Пам'ятаю, коли вона була поруч, здавалося, що в мене на нозі ящірка.
Ти зовсім не така, як вона.
Для нас «тітка Вітторія» — це лише жарт.
Якщо твій тато злий, я кажу: «Обережно. Ти стаєш схожим на Вітторію».
Вона така жахлива?
Заздрісна жінка.
Але найголовніше, що вона не витримала успіху твого батька.
Тобто?
Вона сприймає все та всіх як особисту атаку.
Але найбільше її ображає існування твого батька.
-І думка про те, що він її врятував. -Від чого?
Забудь. Не зараз.
Може, не хотіла, щоб її врятували. Може, тато краще б займався своїми справами.
Не можна так, коли хтось у біді.
Вона відплатила йому злістю.
Не можуть помиритися?
Тільки якщо твій батько стане убогим у її розумінні.
Як і всі, кого вона знає.
Оскільки це неможливо, вона налаштувала сім'ю проти нього.
Ти давно її не бачила.
Коли ти була маленькою, ми іноді приходили до неї.
Не пам'ятаєш?
-Ні, не пам'ятаю. -Це було дуже давно.
-Ким працює? -Вона чиясь служниця.
І тут твій тато винен.
-А що? -Хочу побачити, яка вона.
Я маю її побачити.
Гаразд.
-Ти знаєш, де Віа Міраглія? -Ні.
Віа Страдера?
Ні.
Поджореале, П'яцца Націонале. Вона тут.
Ареначча, промислова зона?
-Не знаєш Іль П'янто? -Ні.
-Ти не знаєш Іль П'янто? -Ні.
Пошукай.
Це мапа міста.
Коли будеш готова, скажи татові, а тоді йди до тітки сама.
Візьми.
ПОДЖОРЕАЛЕ МОНУМЕНТАЛЬНЕ КЛАДОВИЩЕ
НОВЕ КЛАДОВИЩЕ КЛАДОВИЩЕ СПІВЧУТТЯ
САНТА МАРІЯ ДЕЛЬ-П'ЯНТО
Ті вулиці, які мама перерахувала, досі мені невідомі.
Особливо Іль П'янто.
Мабуть, це було сумне місце,
де ти відчував біль, або, можливо, страждав.
Там жила моя тітка.
ВІТТОРІЯ, ВІВ'ЯНА Й АРМАНДО, ВАННІ
КАСА КАСЕРТА ТРАДА ВІТТОРІЯ
Алло?
-Привіт, Нелло. -Привіт, тату.
Гей.
Що робиш?
Нічого.
-А мама? -Вона у спальні.
-Ти зробила домашнє завдання? -Я перевіряю.
-Усе зрозуміла? -Так.
-Чи хочеш, щоб я пояснив щось краще? -Ні.
Не розкидай це.
Ти зовсім не схожа на мою сестру.
Ти казав, що схожа.
Пам’ятай, їй подобається робити мені боляче.
Використає тебе, щоб нашкодити мені.
Вона спробує позбавити мене твоєї любові, а це для мене нестерпно.
Іди сюди.
Коли побачиш її,
роби те, що зробив Улісс із сиренами.
Заткни вуха та не слухай.
-То ти мене туди відвезеш? -Так.
Що таке?
Нічого. Дивно пахнеш.
-Зрозуміла? -Так.
Чудово. Хороша дівчинка.
Зовсім не зрозуміла.
Привіт, дівчата. Куди прямуєте? Вони зайняли школу.
-Справді? Хто? -«Пеппе О Драгоне» та його друзі.
-«Пеппе О Драгоне»? Та ну. -Отже, ми домовилися!
Я їду до Оффічіни. Там буде концерт.
Хочете зі мною?
Сідайте.
Ходімо зі мною.
Дай мені чорного гашишу на десять тисяч.
Святий Антоній — ворог диявола
Фашисти та поліція — дияволи
Святий Антонію, прийди Забери їх усіх
Ти мусиш, ти мусиш Ти мусиш спалити все
Ти мусиш, ти мусиш Ти мусиш спалити все…
На, затягнись.
У цьому місті повно проблем
В Італії, де всі дурні…
Джово, у нас проблеми.
Ми ж не куримо й не робимо мінетів.
І на гітарі грати не вміємо.
Гітара — це серйозно.
Ти мусиш, ти мусиш Ти мусиш спалити все
Майбутнє наступає Фашисти й підприємці
Чим ближче вони Тим більше схожі на гнобителів
Люди, які продають себе За тарілку пасти
Ти маєш розпалити полум'я Це змусить володарів тремтіти
Ти мусиш, ти мусиш Ти мусиш спалити все
Горе, кров і гіркі сльози…
Це ще що за хвастунка?
Знаєш, що вартість твого одягу дорівнює річній зарплаті працівника?
Гадаєш, працівники мають бути в лахмітті?
Що ця фашистка тут робить?
Кого називаєш фашисткою? Я читала маніфест.
Ти читала щось, крім інструкцій до шприців?
Хто тебе впустив, гівняна фашистко?
-Гей! -Якого дідька тобі треба?
Що ти, у біса, робиш?
Ти мусиш усе спалити
Притисни до ока, інакше воно розпухне.
Дякую.
Боляче?
А тобі?
Мені треба туди.
-Навіщо? -Зустрітися з деким.
Поясню пізніше.
Розкажеш потім усе.
Будь обережною.
-Добрий вечір, професоре. -Добрий вечір вам.
Чекай.
-Досі болить? -Так.
Ось що я тобі скажу.
Дай мені своє око, я відремонтую його,
і поверну його як нове.
Гаразд.
Вибач, я хотів дещо запитати.
Я думав про це цілий день.
Хто найкрасивіша дівчинка в Неаполі?
-Не знаю. -Ну ж бо!
Спробуй згадати. Хто це?
Я?
Молодець. Правильна відповідь.
Я так і думала.
Пам'ятаєш пісню, яку ми співали на протестах?
Хто сказав, що я маю тебе покинути? Краще б я…
Постав на другу передачу.
…помер, ніж відчував цей біль…
Третя передача.
Готово? -Готово.
Я помираю, помираю, помираю
Ну ж бо, співай.
Подих мого серця
-Ти моя любов -Моя любов
Я помираю, помираю, помираю Подих мого серця
Я помираю, помираю, помираю
Подих мого серця
Ти моя любов
Молодець.
Це тут?
Чекай, я помилився.
Бачиш, як тут?
Я тут народився і виріс. Це був мій дім.
І тут досі живе Вітторія. Це вхідні двері.
Іди. Я чекатиму на тебе.
Хочеш крекер?
Тримай.
Що таке?
Нікуди не їдь.
Іди. Не зрушу з місця.
А якщо вона мене затримає?
Коли втомишся, скажеш їй: «Я мушу йти. Гаразд?»
А якщо не відпустить?
Гаразд. Максимум година, далі прийду тебе рятувати.
Ні. Залишайся тут. Я повернуся сама.
Чорт забирай! Боже!
Вона не розуміє.
Немає краси без болю, правда?
-Наче правильно. -Бачиш?
-Вона мила. -Так, схожа на ляльку.
Перепрошую. Трада?
Ті двері. Перший поверх.
Іди, вона чекає на тебе.
ТРАДА
Гей, якого біса? Ти поспішаєш?
Хвилинку!
Що сталося?
Нудить? Потрібно в туалет?
Ні.
Тоді що?
Чому ти так стукаєш?
Я Джованна, тітко.
Я знаю, хто ти.
Але як ще раз назвеш мене «тіткою», то краще відразу тікай.
Ви не купите мені кави, пане?
Чого ти хочеш? Іди, куди йшов.
Добре, зрозумів. Які жахливі манери.
-Безкорисний. -Іди геть!
Як усе пройшло?
Добре.
Це все? Ну ж бо, розкажи мені.
Запропонувала апельсиновий сік із насінням,
які я виплюнула.
Тоді хотіла дізнатися, чи є в мене друзі. Розповіла їй про Анжелу та Іду.
Зрозуміло.
-Вона питала про мене? -Ні.
-Зовсім ні? -Абсолютно.
Про маму?
Ні.
-Що це за музика грала? -Яка музика?
Якось я почув дуже гучну музику.
Ні, я не чула.
Вона була милою?
Скажімо так.
Казала щось погане?
Вона трохи неприємна.
Що я тобі казав?
Ти задовольнила свою цікавість?
Ти зрозуміла, що вона не схожа на тебе?
-Так. -Добре.
Дай цьом.
Пробачила мені?
Так.
Ні! Ні, твоя борода мене дряпає!
Уяви, як тітка дряпається тими вусами!
У неї немає вусів.
-Є. -Ні.
Гаразд, немає.
Не дай Боже, щоб ти захотіла перевірити, чи є в неї вуса.
Я більше не хочу її бачити.
-Я Джованна, тітко. -Я знаю, хто ти.
Але ще раз назвеш мене «тіткою», то краще відразу тікай.
Що це?
-Болить? -Ні.
Хочеш склянку соку?
Ні, я не хочу тебе турбувати.
Хочеш чи ні?
-Добре. -Ходи.
Ось так.
Обережно. Він зламаний.
Сідай тут.
І зніми пальто.
Кудись поспішаєш?
-Ось так. -Ти його вичавиш?
Ні, твоя сестра!
Джанні, ти не надягнула браслет?
Який браслет?
Той, який я подарувала, коли ти народилася.
Може, мама надягала мені в дитинстві,
до одного-двох років, далі був малий.
Ти розумна, Джанні.
Це правда.
Ти мене боїшся?
Так.
Правильно!
Страх робить тебе пильною.
Ти швидко знайшла привід урятувати татову дупу.
Молодець, Джанні.
Але тим самим не рятуєш свою.
Я подарувала тобі не дитячий браслет.
А дорослий. Цінний браслет.
Пий.
Це корисно.
Я не така, як твій батько.
Прив'язаний до грошей і матеріальних речей.
Мені начхати на речі.
Мене цікавлять люди.
У мене була лише одна річ.
Цей браслет.
Коли ти народилася, я подумала:
«Вона зможе носити його, коли виросте, коли буде юною панянкою».
Навіть написала це на листівці.
Якій листівці?
Листівка, яку я залишила у поштовій скриньці разом із браслетом.
«Віддайте їй його, коли виросте».
Може, не варто було залишати там. Його могли вкрасти.
Хто?
Нащо говорити, як нічого не знаєш?
Ну ж бо, пий свій сік!
Твоя мама й це не могла зробити.
Ну ж бо, запалюйся, заради всього святого!
Запалюйся. Добре!
Я залишила його в скриньці,
бо якби я прийшла, твій батько вигнав би мене.
Ні, батько ніколи нікого не виганяє.
Твій батько — козел.
Він думає, що знає все.
Не може прийняти того, на що інші здатні.
Якщо скажеш, що він помиляється, він викреслить тебе зі свого життя.
Як зробив і з Енцо.
Мій Енцо.
Твій тато стер би усіх, хто кращий за нього.
Він завжди це робив.
Навіть коли був малим.
Він вважає себе розумним, але ніколи не був таким.
Він просто сучий син.
Він зробить усе можливе, щоб ти думала, що не можеш жити без нього.
У дитинстві щоразу, коли він їхав, здавалося, наче сонце зникало.
Думала: «Я зараз помру».
Тож я робила все, що він хотів.
Він вирішував, що правильно, а що ні.
Він навіть змусив мене повірити, що Бога не існує.
Зайшов так далеко.
Але я відразу змінила думку,
щойно зустріла Енцо.
Чорт!
На думку твого батька, ти маєш право на існування,
лише якщо маєш книгу в руці.
Той покидьок.
Той шматок лайна.
Той мерзотник.
Навіть з моїм Енцо,
спочатку змусив його повірити, що вони друзі,
потім украв його душу.
Розірвав її на шматки.
Джанні, ходи сюди!
Джанні!
Ти що, спиш? Ходи сюди!
Я хочу, щоб той пес почув це, щоб він запам'ятав!
Ми вперше зустрілися з Енцо
на вечірці.
Ми танцювали ось так, під цю пісню.
-Це було давно? -Здається, наче вчора.
-А де тепер Енцо? -Тебе неправильно виховують.
Ти віриш у брехню більше, ніж у правду. Чи не так?
Закладаюся, ти навіть танцювати не вмієш!
-Умію танцювати брейкданс. -Брейкданс? Господи!
Дай мені свою руку.
Один, два…
За мною.
Ну ж бо, воруши стегнами!
Що не так?
Тепер я хочу познайомитися з Енцо.
-Справді? -Так.
Гаразд. Можемо якось піти до нього.
Де він?
Він на кладовищі.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич