SERIÁL NETFLIX
Po setkání s Vittorií jsem na ni pořád myslela.
Byla ošklivá?
Byla krásná?
Nevěděla jsem.
Jestli jsem se jí však podobala, kde byla ta její energie?
Kde se ve mně skrývala ta vřelost, která jí zářila z očí?
Giovanno!
Co tam děláš?
Proč nejsi ve škole?
Taky jsem myslela na ten záhadný náramek.
Namlouvala jsem si, že kdybych ho měla pevně kolem zápěstí,
cítila bych se silnější.
2. KAPITOLA PODOBNOST
Giovo, kde jsi byla?
Nic. Žádná odpověď.
Takže, miláčku,
ráno jsem se ptala i tatínka.
Vittoria nám nikdy nic nedala.
Nikomu z nás.
Takže je lhářka?
Jistěže je. Je to velká lhářka.
Vyber si, který chceš. Maminka ti ho dá.
Nechci tvoje věci. Chci náramek, co mi dala teta Vittoria.
Ten náramek neexistuje. Nevím, co jiného říct.
Giovo, ty jsi ještě tady? Dělej, přijdeme pozdě.
Tak jeď napřed. Půjdu sama.
Poprvé jsem rodičům lhala.
Měly jsem plán.
Nepůjdu do školy.
Potají půjdu za tetou a navštívíme Enzův hrob.
Ještě jsem nevěděla, že Vittoria nedbá na domluvy a plány.
Dobrý den.
Jdu vyzvednout Gianninu.
- Ahoj. - Ahoj.
Pohni, přijdeme pozdě.
Vittorie, co tu děláš?
Už jsem to řekla.
Zapomněla jsem, že jsi nahluchlý.
Přišla jsem vyzvednout Gianninu.
Dneska máme s Enzem výročí. Třiadvacet let.
Vittorie, Giovanna musí do školy.
Ale očividně jste měly plány. Chceš jít?
Jistěže chce jít, Andreo. Proč by tu jinak byla tvá sestra?
Ale ano, jsme domluvené.
Tak běž.
- Čau. - Čau.
- V kolik ji přivedeš zpátky? - Až bude mít dost.
- Na oběd. - Dobře.
Přijdeme v jednu.
Tak pojď, jdeme.
Pospěš!
Nello, promiň. Nechtěla jsem… Omluvám se. Jsou pitomé.
Co je to? Vypadáš jako policajt.
Když jsem dneska Andreu znovu viděla,
říkala jsem si: „Taky jsi zestárl.“
Je utahaný.
Škoda. Byl to fešák.
Byla jsi někdy na hřbitově?
- Ne. - Jasně. Já to věděla.
Tvůj táta se moc bojí.
Vždycky byl takový. Bojí se nemocí a smrti.
Všichni jsou tak arogantní, Gianni.
Předstírají, že smrt neexistuje.
Když umřela tvoje babička, dej jí Pánbůh věčnou slávu,
tvůj táta málem nešel na pohřeb.
A to samý, když ti umřel dědeček.
Dvě minuty a pak odešel.
Co je?
Co to kurva děláš? Děvko!
Tvoje máma a ségra jsou děvky!
Nechají si ho strkat do zadku, pusy i uší!
Takový je. Zachoval se tak i s dědečkem.
Nechtěl ho vidět mrtvýho, aby nemyslel na vlastní smrt.
Mrtví jsou jako rozbité věci.
Jako rádio, televize, mixér.
„Mixér“?
Musíš si pamatovat, jací byli, když fungovali.
Paměť je jediné dobré místo odpočinku.
Co to plácáš?
Jen papouškuješ kraviny, co ti říká táta.
Tvoje máma dělá to samý.
Co myslíš? Taky jsem byla taková.
Když jsem byla malá.
Ale když jsem poznala Enza,
vymazala jsem tvýho tátu z hlavy.
Vymazala jsem ho.
Hej, madam! Kam to jedete?
- Co je? - Tady nemůžete projet.
Otočte to a zaparkujte tam za tím autem.
„Madam“ říkej svojí tlustý babičce.
Promiňte, slečno. Chcete přispět?
- Uhni z cesty. - Běž do prdele.
Dobrýtro, Giggino.
Dobrýtro, Vittorie.
Dnes mám deset chryzantém za 8 000 lir.
Co bys chtěla, malá?
Dej mi tyhle.
Tyhle? Tady máš.
A tamty?
Ještě.
Prosím.
- Prakticky zdarma. - Díky.
Přeju hezký den.
Dej mi je.
Vezmi, co potřebujeme.
Je všechno v pořádku? Co se děje?
Nic.
Je to znepokojivý?
Ne.
Jsme tady.
To je můj Enzo.
Řekni pravdu.
Nebyl fešák?
Krasavec.
To je lepší. Dobře.
Vezmi to.
Tam dole je voda.
Doprava. Tak běž.
Co je? Co?
Na co čumíš? Je tu špína.
Měl bys tu uklidit. Rychle!
Svatý Antonín je ďáblův nepřítel.
Svatý Antonín…
Enzo, viděl jsi, koho jsem ti přivedla?
Jmenuje se Giovanna.
Ale já jí říkám „Giannina“.
Protože je malá.
Viděl jsi, jak je krásná?
Ještě nebyla na světě, když jsi žil.
Proto ji neznáš.
Mohla to být naše dcera.
Proč na mě tak koukáš?
Neviděla jsi nikoho brečet?
Jo. Ty dej svoje kytky tam, já dám ty svoje sem.
Kapesník!
Tak jo.
Na.
Dobře.
Tak.
Hezký.
Sakra.
Řekl ti táta, jak jsme se pohádali kvůli bytu?
Tomu, kde bydlím.
Tvůj táta pořád opakoval:
„Je to domov mámy a táty.
Chci svůj podíl. Musíme ho prodat.“
Řekla jsem mu: „Já vím, Andreo.
Ale vy máte kde bydlet.
Já nemám kam jít, a tenhle kvartýr beztak za nic nestojí.“
Pořád jsme se o tom dohadovali.
Protože jsme nenašli řešení,
tak se Enzo, aby mě ochránil,
do toho vložil.
Chtěl mi pomoct.
Andreo.
Tvoje sestra tě nemůže vyplatit. Kde by na to vzala?
Ty buď zticha.
Nejsi nikdo. Co se do toho pleteš?
Nemáš tu slovo.
Dobře.
Jakou má ten byt cenu?
Dám ti to ze svýho a budete vyrovnaný.
Co mi dáš ze svýho? Jsi strážný. Nic nemáš.
Jsi ubožák. Kde bys na to vzal?
Máš ty peníze? Řekni mi to. Máš?
Takže jsi zloděj.
Zapletl ses do nějaký špinavosti, co?
Jsi mizera, že jo?
Odpověz mi.
Odpověz mi!
To je ale blbec.
Jestli mě budeš dál urážet, vytáhnu pistoli a zastřelím tě.
Margherito.
Margherì, můžu na slovíčko?
Nevšimla jste si, že váš manžel šuká mou sestru
přímo vám pod nosem?
A teď mě chce vyhodit z domova.
- Přijde vám to fér? - Co to povídáte?
Tak daleko zašel.
Vzal na sebe tu zodpovědnost.
A pak?
Jeho žena mu odpustila.
Ale on beze mě nemohl žít.
A pak…
o pár měsíců později…
umřel.
Umřel bolestí?
Bolestí.
A proč tys neumřela?
Protože nosím život kolem krku
jako medaili, co má dvě strany.
Na jedný straně je láska. Láska k Enzovi.
Láska k jeho dětem, k Margheritě.
A na druhý straně je nenávist k tvýmu tátovi.
Nenávist,
která tě nutí žít dál, i když chceš umřít.
Odpustila ti jeho žena, že jsi jí ukradla muže?
Ukradla jsem jí ho. Přesně tak.
To máš pravdu.
To jsem udělala. A nebylo to správný.
Ale naše láska byla tak silná, že jsem si nemohla pomoct.
Víš, co spolu muži a ženy dělají?
Ano.
To jen tak říkáš.
Protože ses možná párkrát osahávala
a masturbovala.
Ale doopravdy to nevíš. Souloží.
Chápeš?
S Enzem jsme souložili 11krát.
A od tý doby už jsem s nikým nespala.
Enzo mě hladil, líbal a celou mě olízal.
A já jsem ho hladila. Líbala jsem ho.
A pak do mě strčil péro…
držel mi zadek oběma rukama,
jednu tady a druhou tady,
a šukal mě tak s takovou silou, tak tvrdě…
až jsem křičela.
Jestli to za celý život nebudeš dělat tak jako já,
s takovou vášní a láskou, jaký jsem do toho dávala já,
k čemu bys do prdele žila?
Pověz to tátovi.
„Teta Vittoria mi řekla,
že když aspoň jednou nebudu šukat tak,
jako ona šukala s Enzem,
nemá smysl žít.“
Řekni to přesně takhle.
Jdeme.
Hodná holka.
Teď kouříš?
Padej uklízet!
Pitomec.
- Ahoj. - Čau.
Umírám, umírám.
Ahoj.
Umyj si ruce, je to hotové.
- Nemáš hlad? - Je mi trochu špatně.
- Jak to? - Vittoria řídí hrozně.
Doufám, že jsi jí to neřekla.
Ne, nic jsem neřekla.
Proč jste se pohádali?
Pohádali jsme se, protože jistý Enzo,
otec tří dětí,
přítel
mé sestry, řekněme, chtěl schramstnout byt po našich rodičích.
Vittorii by nic nezbylo.
Byl to policista.
Ale pod uniformou to byl darebák.
Vyhrožoval mi, že mě zastřelí.
Abych ho zastavil a předešel tomu, že zruinuje tvou tetu,
musel jsem jeho ženě říct o jejich vztahu.
„Musel jsi jí říct o jejich vztahu?“
Ano, přesně. Dojez to.
Vzal jsi na sebe zodpovědnost.
Odkazuje na celou rodinu, na jména dědečka, domu a lodi.
Ale pro vesnici je důležité,
co Malavogliaové vlastní, a moc hlavy rodiny.
Literaturu umíš výborně. V gramatice musíš ještě zaplnit mezery.
Zaplnit mezery, chápeš?
Tři minus.
Pojď sem.
Ten román se ti líbil?
Ano. Mám ráda všechny romány.
Musíš studovat i to, co se ti nelíbí.
Tak běž.
Ty jsi hloupá. Zjevně to neumíš.
Chcete vědět, jaký to tam je, nebo ne?
Povídej.
Jmenuje se to „Il Pianto“, Pláč.
To bolelo!
Ale lidi se tam smějí.
Je to Neapol, ale jako by to byla jiná planeta.
Vypadá to jako špinavé místo, ale je jen chudé.
Ti, co tam žijí, neustále uklízejí.
Jsou posedlí čistotou.
Kdyby se rozbila kanalizace, pořád by to tam vonělo vypraným prádlem.
Teta mi řekla, že v životě milovala jen jednoho muže.
Že po jeho smrti už nechtěla nikoho jinýho. Nikdy.
Taková láska je krásná.
Jako bych byla posedlá.
Spontánně jsem začala přijímat Vittoriinu hrubost.
Napodobovala jsem její neklidné reakce.
Šukali spolu celkem 11krát a on ji přiměl křičet.
Řekla mi, že při šukání musíš křičet.
Ale vážně křičet.
Prý když při sexu nekřičíš, „k čemu bys žila“?
Nikdy jsem neslyšela rodiče křičet.
Já jsem jednou slyšela vykřiknout mámu.
Ale byl to krátký zvuk,
jako by ji táta zatahal za vlasy.
V pornofilmech křičí všichni.
Jak to víš?
Na Vánoce jsme na jeden koukali u Gioacchina.
Byl tam vězeňský dozorce,
mluvil neapolsky, a vztekal se na dopravní policajtku,
která mu dala pokutu.
Tak ji popadnul, na pejska,
a křičel: „Ukaž, jak řídíš dopravu s touhle píšťalkou!“
- Mistrovský dílo. - To bys koukala.
Když se učíš, musíš tomu rozumět.
Jinak jenom kecáš.
- Rozumíš? - Ano, paní učitelko!
Vezmi psa, jo?
Poslyš,
je táta pořád držgrešle?
Proč o něm pořád mluvíš? Jsi jím posedlá.
Mám ho příště přivést, abyste mohli být spolu?
- Pojď sem, prosím. - Gianni, vyrostla jsi.
Měla by ses bouřit.
Jinak tě zničí.
Pořádně se dívej na rodiče,
jinak se ztratíš.
Promiň. Nezlobím se na tebe, víš?
Počkej.
- Tady máš. - Co je to?
Prachy, co jinýho?
Já vím. Proč mi je dáváš?
Vezmi si je. Není to moc.
Gianni, nic nemám, ale taky nic nepotřebuju.
Sežeň si odvoz
a přijeď za mnou.
Aspoň nebudu muset pendlovat sem a tam po obchvatu.
Tak jo.
Vittò, máš oheň?
Opatrně, chlapče, ať si nepodpálíš chlupy na prsou.
Jak se máš, Vittò?
No tak, běž pryč, nebo tě praštím.
- Vittò. - Pojď.
Kdo je ta holka?
Podívej, jak se naparujou.
- Je hezká. - Ahoj, Vittò.
Ahoj, zlato.
Jsem unavená.
Sedmdesát jedna, „blbej chlap“. Pojď pověsit prádlo.
Dobrý den.
Šest, „ten, kdo zírá na zem“. Vittò!
Páni, je tu i Giovanna! Ta je krásná!
Ahoj.
- Je tak hezká. - Zahrajte si s námi.
- Nechcete si zahrát? - Bingo?
- Ne, nemůžu. - Dáme si spolu kolo později.
- Pohni. - Brzy, taky si chci zahrát.
- Zmrzlina se rozteče! - Neboj, Giovo.
- Jaký číslo padlo? - Nedívej se. Věš prádlo.
To jsou zlý ženský.
Šedesát čtyři, tu a tam si zašukejte.
Nevím, jestli to udělala schválně, ale k mému překvapení
mi ukázala úžasný vztah, který měla
s ženou a dětmi svého milence.
To mám radost!
Pojďte dál! Mám radost.
- Těší mě. - Cože?
Před chvílí jsme se potkaly na dvoře.
Depilovala jsem Giulianu.
Neseme zmrzlinu!
- Giuliano! - Přineste věci.
Přines ubrousky. Vittoria má zmrzlinu.
- Je tu vedro. - Už jdu.
- Dobrý? - Jo.
- Posaďte se. - Díky.
Tady jsou pohárky.
Tady je lžíce. Vezmeme si i lžičky.
Krásko!
Tohle je Giuliana.
Tohle je Corrado.
A tohle je Tonino.
- Posaď se. - Díky.
Lžičky.
Pojď sem.
Otevři to. Vezmi lžíci.
Tady. Rozdej ubrousky, ať si každý vezme.
- Pistáciová, stracciatella a oříšková. - Mňam!
- Já chci stracciatellu. - Já všechny!
Začal dělat pizzu. Pořád jí.
- Bolí mě stehna. - Jsi unavená?
Čokoládovou neměli, teto?
- Mám rád čokoládovou. - Sklapni. Sníš skoro všechno.
Ten kluk pořád jen jí.
- Jakou chceš? - Stracciatellu.
- Jinou ne? - Oříškovou.
Díky, teto.
Je to milý překvapení. Kdo by čekal tak hezkou a slušnou holku?
Na to, aby byla hezčí a vychovanější než ty, moc nepotřebuje!
Giovo, neposlouchej ji. Mám dobrý vychování.
Díky za zmrzlinu. Nebuď na ni moc tvrdá.
Cože? Nejsem tvrdá. Učím ji, jak se má chovat.
První, co jsem ji naučila, je: „Když přijdeš k někomu domů, zaklepej…“
Dořekni to.
- „Nohama.“ - Nohama!
To máš pravdu.
Víš, co to znamená?
Nikam nechoď s prázdnou.
- Hodná holka. - Jsi tak chytrá.
Málokdo tetě Vittorii rozumí bez tlumočníka.
Jsi chytrá.
Dívej se, ale nesahej.
Má pravdu. Nebuď drzý. Nech to dítě být.
„Dítě“?
Jako dítě mi teda nepřipadá.
Cítíš se jako dítě?
Corro, nech toho.
Co to s váma je? Mám jít?
Panebože, Corro.
Ty jsi takový spratek.
Tady máš.
- Teto? - Co?
- Večer přijede Roberto. - Vážně?
Nechápu, jak může v Miláně přežít.
Miláno je krásný.
- Kdekoliv je to lepší než tady. - I v Casalpusterlengu.
Jo, i v Casalpusterlengu.
Řekl jsem mu, že tu může spát.
Proč, promiň?
Dlužíš mu laskavost?
- Ne. - Tak proč?
Promiň, co ti vadí? Je chytrý, respektovaný.
Navíc fešák.
Nevěř jí, Giovo. Je jak osina v prdeli.
Nemluv tak o Robertovi.
Jo. Je lepší než tvoji kamarádi!
Mí kamarádi ho seřežou, když se opováží zopakovat, co řekl.
A kdo jsou tví kamarádi?
Mluvíš o Rosariovi Sargentem?
Synovi toho právníka Sargenteho?
Ne. Nemluvím o nikom.
Až toho „nikoho“ uvidíš
a řekneš mu i jen „ahoj“,
já seřežu tebe, Corro.
Je to jasný?
Odjel do Milána. Nemá právo nám říkat, jak se tady chovat.
Corro, drž hubu, copak to nechápeš?
Já bych mohla Roberta poslouchat hodiny. Vždycky má pravdu.
Ne proto, že jsi zamilovaná kráva?
Přestaň, Corro! To stačí. Už to přeháníš.
Roberto je zlatý kluk.
- Co mám dělat, Vittò? - Tady není místo.
A je tu Giuliana. To se nehodí.
Řeknu ti, co dělat. Může spát u mě.
Co bychom si bez tety počali?
- No tak. - Usmiřme se.
- Ne. - Jo, usmiřme se.
- Co to děláš? - Pusu.
- Přestaň. - Ach jo.
- Panebože, ne! - Jen pusu!
Ty přísavko!
Mám tě rád.
Jako žena připravená se dělit
rozechvěle po tobě toužím.
Tak jaký jsou Margheritiny děti?
A Vittoriiny.
Jo, ale jaký jsou?
Giuliana je krásná a milá.
Corrado se chová jako kriminálník, ale je to blázen.
Pak je tu Tonino.
Ten je nesmělý.
- Nesmělý? - Jo.
Neříkáš mi pravdu. Nejsi do něj trochu zamilovaná?
Angelo.
S tak velkou pusou to umíš dobře, ne?
Co jako?
Hulit brko.
Proč si neřekneš mámě?
- Mámě? - Nechá si ho strkat do zadku, pusy i uší!
- Zabiju tě! - Klid.
Asi máš pravdu. Líbí se mi.
Já to věděla!
Jsem tak nervózní.
Uvidíme.
Tak co?
Obě jste prošly.
- Ty? - Jo.
To je dobře.
Ty jsi blbá!
„Tonino!“
Přísahej, že nás představíš. Nebo tě neznám.
Přísahám. Krávo!
- Všechno v pohodě? - Jo, proč?
- Bavíte se? - Co je to za otázku?
Líbaly jste se?
- Zlobíš se? - Viděla jsem vás.
Cos viděla? Jsi blbá. Chyť ji!
Chytíme tě!
Ida byla taková už od základky.
Pořád jen psala.
Na všechno a na všechny pohlížela jako na potenciální příběh.
Mrcho!
Hej, dávej pozor na jazyk!
Kilo krevet stálo 15 000 lir a mořský okoun 25 000.
To tě natáhli. Šel jsi na trhu až dozadu?
Ano.
Pak tě natáhli, Mario. Patnáct tisíc za krevety je zlodějna.
- Tak tam zítra jdi a kup je sám. - Půjdu.
Já koupil tyhle. Nemůžu je ani jíst, bolí mě žlučník.
- Jsou to jen ryby. To ti neublíží. - Jo, ryby. Jsou to korýši, Andreo.
Mořský plody jsou zrádný.
Copak to nikdy neodložíš? Panebože.
Dům v Posillipu byl krásný.
Patřil Costanze, jejíž rodina byla velmi bohatá.
Moje máma učitelka se živila korekturami knih.
Costanza se narodila jako dáma, stejně jako její dcery.
Jdeme jíst?
Bolí mě krk. To je tou vlhkostí.
Panebože, Mariano. Musíš si pořád na něco stěžovat?
Pusťte nějakou hudbu. Nebo tě bolí i uši?
Jdi do prdele!
Běž, Giovo.
PEPPINOVY NEJVĚTŠÍ HITY
Jo!
Říkal jsem ti, že láska může bolet.
Tvrdila jsi, že to není pravda. Že víš, co děláš.
A teď? Co teď?
Miluju tě.
Máš oči jako měsíc, umírám z nich.
Miluju tě.
A teď? Co teď?
Bojím se,
že bych měl dnes v noci bez tebe snít.
Bojím se.
Nino, Ninetto, jestli to není láska,
tak mi řekni, co to je.
Nino, Ninetto, chci na tebe zapomenout.
Řekni mi, co s tím dělat mám.
Ale proč? Proč?
Kvůli tobě ztrácím čas i rozum.
Ale proč? Proč?
Jestli je po všem, nechci to vědět.
A ne. Co teď?
Co? „A ne. Co teď?“
- A ne. Co teď? - A teď?
Ale ne.
Došlo nám víno.
Koho to zajímá? Dáme si limoncello.
Rediguju teď rukopis jednoho románu.
Ale vlastně nevím, jak popsat zápletku.
Nic moc se tam nestane.
V podstatě je to o ženě, které ztratí psa,
a aby ho našla, musí změnit celý svůj život.
Nevím, jak to popsat.
Nevím proč, ale udělalo to na mě dojem.
Přečtu si ho!
Léta už čteš jen eseje.
Ten vtip se ti líbil, co?
Do prdele.
- Chceš něco vědět? - Co?
Podle mě tvá teta neexistuje.
Jasně, že existuje.
Pak není taková, jak ji popisuješ.
Proto nás nechceš seznámit.
Dobrý. Je ještě lepší, než jak ji popisuju.
Popisování mi moc nejde.
Řeknu ti co.
Vezmi nás k ní,
abych ji mohla studovat, a pak ji popíšu.
Od chvíle, co mi Vittoria řekla: „Pořádně se dívej na rodiče“,
se jejich nejobyčejnější gesta zdála jako brána k hrozným tajemstvím.
Vezmeš nás tam, nebo ne?
Nech ji být. Je zamilovaná.
- Jo? Do tebe? - Necháš toho?
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Pojďme dovnitř.
Honem, holky!
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Překlad titulků: Markéta Demlová