SERIÁL NETFLIX
Tamten.
Giovo, jdeš zítra do Flegrey?
Hrajou tam Massive Attack.
- Kde bych vzala na lístek? - Jaký lístek? Vlezeme dovnitř.
- Nechci. - Nelíbí se ti?
Říkám, že nechci. Čau.
Počkej chvilku.
Nech ji jít, Done.
Nevidíš, že je to kráva? Určitě chlapům honí brka.
Slyšíš mě? Uráží tě, když říkám, že honíš brka?
Co to plácáš?
Vážně, jak to děláš? Oběma rukama? Pověz mi pravdu.
- To je píča! - Jste kreténi.
Oba dva, ne jen jeden.
Jste kreténi.
3. KAPITOLA HOŘKOST
POD ÚTOKEM
- Ahoj, Vincenzo. - Ahoj.
- Ahoj.
- Proč na mě vždycky čekáš? - Chci být s tebou.
- Co ti vadí? - Nic.
Jdeš se mnou k Rosanně?
- Nemá zavřeno? - Ne, čeká na nás.
- Ale mám hlad. - Zabere to pět minut.
NÁRODNÍ UMĚLECKÝ INSTITUT
- Čí to je? - Moje.
- Umíš to řídit? - Učím se.
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Tak co? Co na to říkáš?
Vypadáš směšně.
Byla to jen malá změna.
S kým máš schůzku?
S kým mám schůzku?
S nikým. Jsou to jen šaty.
Vypadáš šíleně.
Tady. Našla jsem je.
Tahle látka vytváří nádhernou siluetu.
- Krásné. - Že ano?
Přijdu jindy.
Jistě, neboj se. Schovám ti je.
Jo.
Jsi vždycky tak protivná?
Proč jsi taková?
Protože tě mám ráda.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Takže…
Musíme pochopit, že svoboda může přijít v podobě rozbité Vespy.
V poslední době se všichni upínají ke svobodě.
Je to všude.
Svoboda tady, svoboda tam.
- Už existuje i Strana svobody. - Výborně.
Pověz mi, jak ty naložíš s touto svobodou?
Nastartuješ Vespu
a kam pojedeš?
Do školy?
Do komunitního centra.
K Vittorii.
K tetě Vittorii.
- Andreo, uklidni se. - Já to věděl.
Chci ji ukázat Angele a Idě.
Zlato, rozmyslela sis to? Teta Vittoria není vhodná známost.
„Vhodná známost“?
Kdo tak mluví? Postavy z blbých románů, který rediguješ.
Ty nejsi vhodná známost!
Giovanno,
při naplňování své svobody
ses rozhodla navštěvovat tuto ženu jménem Vittoria,
která je pouhou náhodou tvá teta.
Pokrevní teta.
Dokonce ses rozhodla, že se o tuto zkušenost podělíš s kamarádkami.
Ale nevím, jestli chápu, co jsi řekla.
Co jsi to mamince řekla? Že mluví jako…
postavy z „blbých románů, které rediguje“?
Ano.
Neopovažuj se takhle mluvit s matkou, nebo přísahám Bohu,
že zapomenu, že jsem profesor, a zmaluju ti prdel!
Jdi do svého pokoje.
Myslím, že přehnaně reaguješ pokaždé, když se zmíní o Vittorii.
Giovanna je dítě.
Je normální, že je trochu drzá.
- Nello, teď? - Ano, teď.
Proč se jí tak bojíš?
Čeho bych se bál?
Je to zmije.
Andreo, přemýšlela jsem o tom. Pořád něco nechápu.
Ten náramek, co Vittoria dala Giovanně po narození…
Zase začínáš s náramkem? Do prdele!
Kam se poděl?
Fajn, tak si to vyříkáme.
Jestli tu někdo má co skrývat, jsi to ty.
- Já? - Ano, ty.
Giovanna se na tebe zlobí.
Podezírá tě. Sleduje tě.
Není hloupá.
Jestli to dělá, musí mít důvod.
Cože? Tak povídej, Sherlocku Holmesi.
Jaký má důvod?
- Bude lepší, když to neřeknu. - Jen mluv.
Máš jazyk. Tak mluv.
Pro koho je lepší to neříct?
Je to lepší pro mě.
Vítr fouká a bouře krutě zuří.
Do bot nám teče, však musíme dál jít.
Vybojovat tohle rudé jaro.
Tam, kde vzchází budoucnosti jas.
Vybojovat tohle rudé jaro.
Tam, kde vzchází budoucnosti jas.
Každá čtvrť je domovem rebelů,
ženy po nich slastně vzdychají…
Dobrý večer, soudruzi! A hlavně krásné svátky!
- Láhev nepočká. Mám ji otevřít? - Otevři ji.
Nepočká, ale nejde otevřít.
Zase tyhle flétny?
Bože, Mariano, nemáte jiné skleničky?
Je tahle dobrá…
- Úplně jsi mě osprchoval! - Promiň.
Za to dostaneš hezkou ručně vyleštěnou skleničku. Na.
- Promiň, Nello. - To nic.
Díky.
- To nosí štěstí. - Jedna, dvě…
- Teď jsi na řadě ty. - Díky. Snad je to pravda.
Můžeme si připít, madam?
Jistě.
Uděláme to jako na svatbě. Oba jsme manželé.
Není špatné.
Holky, vezměte Giovannu za dětmi.
Jejich společná setkání se odehrávala pokaždé stejně.
Už jsem to nemohla snést.
- Chceš kaviár? - Jdeme.
Od dětství jsme od nich slyšely spoustu věcí.
O chudobě, nerovnosti,
o třídním boji, o vykořisťovaných,
o tom, že jediným řešením je srp a kladivo.
A pak si tu nalévali šampaňské, jedli kaviár…
To jsou ty děti?
Jsou to murény.
Hezký, ne?
Vypadají jako prastaré mořské příšery.
Protože jsou.
Tak co? Kdy půjdeme?
- Domlouvám to. - Musí tam být i Tonino.
Půjdeme za tetou Vittorií. Jak s tím souvisí Tonino?
- Nevím, jestli tam bude. - Už ho nemiluješ?
Já nevím.
On tě miluje?
Já nevím.
Stejně je mi to jedno.
Bylo hloupé přikrášlovat si historky o Vittorii
a vymýšlet si lásku k Toninovi.
Angela mě s tím pořád otravovala.
Zapni se. Je zima.
Teto.
Vím, že je pozdě.
Moc jsem tě chtěla slyšet.
Neozývala jsem se, protože mi není dobře.
Pořád mám chuť brečet. Ale vždycky myslím na tebe.
Poslechla jsem tě.
Dívala jsem se přesně tam, kam jsi mi řekla, a teď se bojím.
Naši tvrdí, že začínám být úplně jako ty.
Myslí si, že jsi ošklivá a zlá.
Ale já ne.
Vlastně jsem ráda, že se ti začínám podobat.
Aspoň nejsem jako oni.
Jestli jsem vážně jako ty, možná jednou budu milovat jako ty.
- Teto? - Gianni, umíš dobře mluvit.
Říkáš velký slova.
Ale nerozumím ti ani prd.
Jsi krásná, když se směješ.
No tak! Hni se!
Zapal mi cigaretu.
- Já? - Zapal ji. Jasně.
Dělej.
Co to je? Popravčí četa?
Bože, tohle měla na sobě i doma?
Ty zůstaň tady. Přivedu je.
Dobrý večer.
Moc ráda vás poznávám.
Nádhera. Obě jste tak krásný.
- Jako maminka. - Děkuji.
Nádhera.
Božínku. Jsou úžasný.
Tolik zlata, tolik šperků.
Bože, vypadáte jako Panenka Maria!
Ten je krásný.
Ano, taky se mi líbí.
Fakt se vám líbí?
Mám ho moc ráda. Už ho mám spoustu let.
Dávejte si pozor.
Je tak krásný…
že by ho někdo…
mohl ukrást.
Jdeme.
Holky, buďte hodné. Ať nemám starost.
Nebojte se.
Přinesla jsi ty peníze?
Ano.
- Nedali je tobě? - Nenechala jsi je na stole?
- Já to věděla. Náno! Jsi blbá. - Nech toho.
Měla jsi je přinést. Proč je nemáš?
- To děláš vždycky! - Hej! Dost!
Držte huby! Co blbnete?
Propána! Bolí mě z vás hlava.
Oheň.
Vy taky nejste pokřtěný?
- Ne. - Jasně.
Když budeme chtít, dáme se pokřtít, až budeme starší.
Co když dřív umřete?
- Skončíte v limbu. Víte to? - Limbo neexistuje.
Cože?
- Limbo neexistuje. - Ani nebe, očistec ani peklo.
Skvělý.
Kdo vás naučil tyhle úžasný věci? Tatínek?
A podle vašeho otce,
kam Bůh posílá hříšníky, a kam ty nevinný?
- Ani Bůh neexistuje. - Ani hřích.
- To taky říkal váš otec? - Ano.
Jasně, chápu.
Váš otec je kretén.
Hřích existuje.
Když není přátelství ani láska,
lidé podvádějí a ničí dobré věci.
Slyšely jste to?
Giannina to chápe.
Vy dvě víte hovno.
- Řiď ty. - Já?
Dělej. Já už neřídím.
- Giovo, prosím! - Jen pedály.
- Ne, já… - Giovo, prosím!
- Dívej se dopředu! - Rovně!
Dobře. No tak. Super.
- Dívej se dopředu! - Koukej dopředu!
- Ne, nemůžu… - Jeď.
- Se zavřenýma očima? - Jeď. Ne, nezavírej oči.
Můžete toho nechat?
Prosím, můžete toho nechat?
- Rychleji. Dělej! - Zrychluju.
Bylo by správné říct, že hřích chutná hořce?
Když něco, co máš ráda, spadne a rozbije se?
Hořkost…
Výborně, slečno. Je to hořkost.
Pojďte.
To je ten kostel?
Lidi, co sem chodí, mají víru.
Takže tohle není kostel, ale katedrála!
Ta malá potvora.
Cigaretu!
Zapal mi ji.
Jdeme, holky.
- Ahoj, Florence. - Ahoj.
Pokřižujte se.
No tak.
- Ve jménu… - Ve jménu Otce…
- I Syna. - I Ducha svatého.
Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého.
- Ty. - Otce, Syna i Ducha svatého.
Kvůli vám jdu pozdě.
Počkejte tu. Hned se vrátím.
Angelo, nesahej na to.
Pojď si sednout sem.
Teta není zrovna milá.
A je ošklivá.
- To není pravda. - Je.
- Říká, že jsme si podobné. - Co? Nejste si podobné.
Jsme takové.
S hezkými myšlenkami jsme hezčí. S ošklivými myšlenkami jsme ošklivější.
Měly bychom na ně zapomenout.
Pojďte.
Giannina, moje neteř.
A tohle jsou její kamarádky.
Giacomo.
Otec Giacomo.
- Jste kněz? - Ano, jsem kněz.
My se nemodlíme.
No a? Můžete prosit bez modlení.
- Smí se modlit jen v kostele? - Ne, kdekoli.
- A Bůh vás vyslyší? - Jistě.
Ale to není možné.
Musel by mít miliardy uší.
- Dost. - Vittorie.
Vittorie, Ježíš se zlobil, když apoštolové odháněli děti.
Víte, co říkal?
„Neodhánějte děti. Přiveďte je ke mně.“
Já to nechápu. Ten kněz nás má za děti?
Nech toho.
Vittò, pamatujme, že Roberto každý týden čte tuto pasáž z evangelia.
Roberto by měl držet hubu, když sem přijde.
- Mluví dobře. - Kdo je Roberto?
Ale nezvažuje následky.
Vittorie, proto mluví dobře.
Jaký je Roberto? Je hezký?
Jaký je Roberto?
Roberto má krásu víry.
Teď pojďme.
Pojďte. Představím vás svým dětem.
Margherì!
Ahoj, Vittò.
Páni, to jsou krásný holky!
- Pojďte. Tohle je Tonino. - Ahoj.
Tohle je Corrado. Pojď se představit.
A tohle je Giuliana. Jak vy se jmenujete?
- Já jsem Angela. - Ida.
Můžu vám říct, co máte dělat?
Jedna z vás půjde s Giulianou pracovat do jejího stánku.
- Pojď se mnou. - A ty, Angelo, běž s Toninem.
Těší mě.
Giovo, ty běž s Corradem.
Uvidíme, jestli dokážeš něco prodat. Pojď.
Jsou to dobrý věci.
I když budou smlouvat, nemůžeš dát slevu.
Za tyhle dostaneš asi 500 lir.
Za brýle 1 500.
Dobře? Rozumíš, Gio? Sleduješ mě?
- Jo. - Dobře.
Tyhle jsou za 10 000 lir. Ruční práce.
Jsou to cenný věci.
- Prosím. - Díky.
Hele, nesu vývar z chobotnice.
Trošku se zahřejeme.
Hodná holka.
- Viděla jsi ji? - Koho?
- Vdova je tady. - Kde?
Teď se může stát cokoli.
- Vittorie. - Hele.
- Jak vypadám? - Jako herečka.
Nechám ti je za 10 000 lir.
- Dobře? - Jo.
- Zabalíš mi je? - Jasně.
- Dám si je pod stromeček. - Samozřejmě.
Gianni, zabal je.
Díky.
- Děkuju. Veselý Vánoce. - Tobě taky. Ahoj, krásko.
Takže? Chceš mi o tom říct?
O čem?
O tom, co tě vyděsilo.
Protože ses dívala, kam jsem ti řekla.
Ale přísahej, že to nikomu neřekneš.
Ne, nikdy nepřísahám.
Přísahala jsem akorát Enzovi, a to stačí.
- Když nebudeš přísahat, nic ti neřeknu. - Tak si naser. Co na to říct?
Špatný věci, s kterýma se nesvěříš,
se ti usadí v hlavě
a začnou tě užírat
v noci,
až budeš spát.
- Moje matka podvádí tátu. - Cože?
Moje matka podvádí tátu.
Sakra.
S Marianem.
Viděla jsem, jak se pod stolem dotýkali nohama.
Neříkej to prosím tátovi.
Tátovi?
A myslíš, že tvýmu otci záleží na tom,
jestli se máma s Marianem dotýkají nohama?
- Corrado. - Ahoj.
- Jde to? - Jde to.
- Co děláš? - Prodávám na vánočním trhu.
Podívej se na něj.
Je moc společenský.
Jako jeho táta.
Bavíš se?
Corro!
Věnuj se stánku!
Dej mi dvě minuty.
- Líbí se ti? - Jo.
Dál se směj, a ufiknu ti koule.
Směješ se, Rosario.
- Odvážíš se smát? - Ne.
Jo, směješ se.
Protože si myslíš, že tě tvůj otec, právník, ochrání?
To se pleteš. Přede mnou tě nikdo neochrání.
Nech Corrada na pokoji. Kolikrát to musím říkat?
Kolikrát to mám opakovat?
- Chápu. - Ne, ty to nechápeš.
Myslíš si, že ti nemůžu nic udělat.
Že jo? Tak to se pleteš!
Podívej!
Vittorie!
- Přestaň! Zbláznila ses? - Teto, přestaň!
Už to chápeš?
- Nech ho být. - Odprejskni!
- Už jdu. - Vezmi ty nůžky.
No tak, táhni!
Ty nikam nechoď!
- Ten chlap to nedělá schválně. - Vážně?
Měl odvahu se mi smát. Smál se mi do očí!
Nikdo se mi nesmí smát do očí!
- On nechtěl. - Nemá cenu s ní mluvit.
Sklapni! Už nechci slyšet ani slovo, Corro!
Kdo je to? Otče Giacomo, promiňte.
Jdeme. Vittoria se necítí dobře.
- Mám se jít připravit? - Ano.
Jdeme.
Giovo!
- Je tady Roberto. - Kde je?
Nevidím ho.
Všichni za ním jdou. Rozdává slova.
„Rozdává slova“?
Dělá to pokaždý, když přijde.
V podstatě dá slovo každýmu, koho potká.
Ne náhodně. Pro každýho si nějaký slovo vybere.
Podívej. Dal mi jedno i pro tebe.
Pro mě?
Jo. Řekla jsem mu, kdo jsi, a on ti vybral slovo.
- Jaký slovo? - Jak to mám vědět? Přečti si ho.
„Kajícnost.“
- Co to znamená? - Nevím.
Ale vím, že ho miluju.
Půjdu pro něj a představím tě.
Veselé Vánoce.
Díky.
Drahý Bože, všemohoucí Pane na nebesích,
zařiď, ať Vittoria přestane hrát a vezme mě domů,
a ať tátovi nic neřekne.
Tak co?
Vystup.
Jo.
Prosím, nikomu to neříkej.
Gianni,
jestli chceš dospět, jestli se chceš stát ženou,
musíš si natlouct, musíš si ublížit.
Jinak budeš navždycky dítě, jako tvoje máma, jako tvůj táta.
Jako všichni ty ubožáci tady.
Musím jet a něco důležitýho vyřídit.
Ale pamatuj si,
jestli řekneš: „Vittorie, přijď!“,
hned tam budu.
Nikdy tě nenechám samotnou. Nikdy.
- Mám jít? - Jo, běž.
- Čau. - Čau.
Jsi tak krásná.
Dáte mi šluka?
Teta se pomstila.
Ale nepoužila, co jsem jí řekla. Nezavolala mému otci.
Zavolala mé matce a několika slovy zničila naši rodinu.
Bože, je to moje vina, já vím.
Byla jsem posedlá tou blbostí o pravdě.
Teď se všechno rozpadne.
Tahle rodina spadne na tenhle dům, tenhle dům na San Giacomo dei Capri.
San Giacomo dei Capri na Vomero a Vomero na město.
Celé město spadne do moře.
To je vše. Jsem připravená.
Tohle je tvoje.
To je dárek?
Nedává ti ho.
Vrací ti ho.
Myslela jsem si, že je můj, ale…
Mýlila jsem se.
Je tvůj.
Dobře.
Ven trefíš.
Promiň.
Já to nechápu.
Co se děje? Proč mi Costanza dala ten náramek?
Víš, co je to za náramek?
Ano.
Kde je táta?
Je tam, kde má být.
Myslela jsem, že ho podvádíš ty.
Myslela sis to špatně.
Ale není to tvoje vina.
Lháři umí udělat, že jako lháři vypadají ostatní.
Ahoj, Giovo. Zastav.
Chtěl jsem se ti omluvit.
Byl jsem na tebe sprostej. Nevěděl jsem, jak na to.
Ale už to vím.
Jestli chceš,
dej mi svoje číslo.
Můžeme si vyjít. V pohodě.
Nepotřebuju ho.
No tak, dej mi svoje číslo.
I když se mračíš,
dám ti přes obličej polštář a stejně tě ošukám.
- Vážně? - Jo.
Tak jo.
Sedm.
Pět.
Debile.
Zavolej mi, jo?
Co se stalo?
PODLE STEJNOJMENNÉHO ROMÁNU ELENY FERRANTE
Překlad titulků: Markéta Demlová