СЕРІАЛ NETFLIX
Ось цей.
Ти завтра їдеш до Флегрею?
Буде грати «Месів Етек».
-У кого є гроші на квиток? -Який квиток? Ми проберемося.
-Не в захваті від цього. -Вони не подобаються?
Сказала, що не в захваті. Бувай.
Зачекай.
Відпусти її, Доне.
Хіба не бачиш, що вона дрочунка? Певно, дрочить усім.
Чуєш? Образилася, що сказав, що ти дрочиш людям?
Про що ти?
Чесно, як ти це робиш? Ти використовуєш обидві руки? Будь чесною.
-От стерво! -Ви відстій.
Ви обидва, не лише ти один.
Ви відстій.
РОЗДІЛ 3 ГІРКОТА
ПІД АТАКОЮ
-Привіт, Вінченцо. -Привіт.
-Привіт.
-Чому завжди чекаєш на мене? -Хочу провести час разом.
-У чому проблема? -Ні в чому.
Підеш зі мною до Розанни?
-Хіба не зачинено? -Ні, вона чекає на нас.
-Але я голодна. -Це займе п'ять хвилин.
НАЦІОНАЛЬНИЙ ІНСТИТУТ МИСТЕЦТВ
-Чий це? -Мій.
-Ти вмієш водити? -Я вчуся.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
І що? Що скажеш?
Безглуздий вигляд.
Це була невеличка зміна.
З ким маєш зустрітися?
З ким маю зустрітися?
Ні з ким. Це ж сукня.
Ти божевільна.
Ось вона. Я знайшла.
Ця тканина створює чудовий силует.
-Гарна. -Правда?
Я повернуся іншим разом.
Так, не хвилюйся. Я збережу її для тебе.
Так.
Ти завжди така противна?
Чому ти так поводишся?
Бо я люблю тебе.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Отже,
ми маємо розуміти, що свобода може прийти як зламана «Веспа».
Останнім часом усі зациклені на свободі.
Це всюди.
Свобода тут, свобода там.
-Тепер навіть є «Партія свободи». -Класно.
Скажи щось. Що ти робиш з цією свободою?
Ти заводиш свою «Веспу»
й куди їдеш?
До школи?
До громадського центру.
До Вітторії.
До тітки Вітторії.
-Андреа, заспокойся. -Я так і знав.
Хочу, щоб Анжела та Іда познайомилися з нею.
Мила, ти впевнена? Тітка Вітторія не надто презентабельна.
«Не надто презентабельна»?
Хто так говорить? Говориш словечками з жахливих романів, які вичитуєш.
Це ти непрезентабельна!
Джованно,
користуючись свободою,
ти вирішила відвідати цю жінку, на ім'я Вітторія,
яка випадково ще і є твоєю тіткою.
Кровною тіткою.
Ти навіть вирішила поділитися досвідом з подругами.
Але не впевнений, що зрозумів, що ти сказала.
Що вона говорить словечками…
«з жахливих романів, які вичитує»?
Так.
Не смій так говорити з матір'ю, інакше я клянуся, що забуду,
що я професор, і вдарю тебе!
Іди до своєї кімнати.
Думаю, ти надто різко реагуєш, коли вона згадує Вітторію.
Джованна — дитина.
Це нормально, що вона трохи груба.
-Нелло, у цей час? -Так, у цей час.
Чому ти її так боїшся?
Чого мені боятися?
Вона змія.
Андреа, я про це думала. Є дещо, чого я досі не розумію.
Браслет, який Вітторія подарувала Джованні, коли вона народилася…
Знову цей браслет? Заради бога!
Що з ним сталося?
Гаразд, тоді з'ясуймо все.
Якщо хтось і має щось приховувати, то це ти.
-Я? -Так, ти.
Джованна злиться на тебе.
Вона щось підозрює. Ходить за тобою.
Вона не дурна.
Якщо вона це робить, то має бути причина.
Що? Послухаймо Шерлока Холмса.
Що це могло би бути?
-Буде краще, якщо я не скажу. -Скажи.
Маєш язика. Кажи.
Кому краще від того, що не скажеш?
Мені.
Вітер дме А буря вирує
Взуття пошкоджене, але треба йти
Завоювати червоне джерело
Де сонце майбутнього сходить
Завоювати червоне джерело
Де сонце майбутнього сходить
Кожен район є батьківщиною повстанця
Кожна жінка зітхає за ним…
Добрий вечір, товариші! І з чортовим святом!
-Пляшку треба терміново відкривати. -Відкривай.
Не відкривається.
Знову ці бокали?
Боже, Маріано, немає інших склянок?
Ця склянка…
-Ти мене облив. -Вибачте.
Ось ваш приз — гарна полірована склянка. Ось.
-Вибач, Нелло. -Усе гаразд.
Дякую.
-Приносить удачу. -Один, два…
-Твоя черга. -Дякую. Сподіваюся, це правда.
Вип'ємо на брудершафт?
Звісно.
Зробімо це, як на весіллях. Ми обоє одружені.
Непогано.
Дівчата, чому б вам не взяти Джованну до дітей?
Щоразу, коли вони зустрічалися, була одна й та сама історія.
Але зараз це було нестерпно.
-Хочеш ікри? -Ходімо.
З дитинства ми чули від них купу історій.
Про бідність, про нерівність,
про класовий конфлікт, про маргіналів,
про серп і молот, що вже зникали.
А там вони сиділи з шампанським, ікрою…
Це діти?
Це мурени.
Гарно, так?
Вони схожі на давніх морських монстрів.
Так.
То що? Коли ми їдемо?
-Усе влаштовую. -Тоніно теж має бути там.
Ми зустрічаємося з тіткою Вітторією. До чого тут Тоніно?
-Не знаю, чи він там буде. -Ти його більше не кохаєш?
Не знаю.
Він любить тебе?
Не знаю.
Мені байдуже.
Як безглуздо з мого боку прикрашати історії про Вітторію
та вигадувати кохання до Тоніно.
Тепер Анжела не перестає мене мучити.
Закутайся. Тут холодно.
Тітко.
Знаю, що вже пізно.
Та не могла чекати. Хотіла поговорити.
Останнім часом не приїжджала, бо погано почуваюся.
Мені завжди хочеться плакати. Але постійно думаю про тебе.
Я зробила те, що ти сказала.
Я подивилася туди, куди ти казала, і тепер мені страшно.
Мама з татом кажуть, що я стаю такою, як ти.
Вони вважають тебе потворною, злою.
Але я ні.
Насправді я рада, що стаю такою, як ти.
Це означає, що я не така, як вони.
Якщо я справді схожа на тебе, можливо, колись зможу полюбити, як ти.
-Тітко? -Джанні, ти гарно говориш.
Кажеш гучні слова.
Але я нічого не зрозуміла.
Ти прекрасна, коли смієшся.
Ну ж бо! Рухайся!
Запали мені цигарку.
Я?
Запали. Звісно.
Ну ж бо.
Що це? Розстрільна команда?
Господи, вона й вдома таке носить?
Гаразд, залишайся тут. Я заберу їх.
Добрий вечір.
Рада знайомству.
Красуні. Ви обоє неймовірні.
-Як і ваша мати. -Дякую.
Чудово.
Боже. Яка прекрасна.
Стільки золота, коштовностей.
Боже, ти схожа на Богоматір з Арки!
Він теж гарний.
Так, мені теж дуже подобається.
Справді подобається?
Обожнюю його. Він у мене вже багато років.
Будьте обережні тоді.
Такий гарний…
що хтось…
може його й вкрасти.
Ходімо.
Дівчата, будьте чемні. Не змушуйте мене хвилюватися.
Не хвилюйтеся.
Ти взяла гроші?
Так.
-Тобі не дали? -Може, ти залишила їх на столі?
-Я так і знала. Дурна! Ти ідіотка. -Припини.
Ти мала взяти. Чому не зробила цього?
-Ти завжди така! -Гей! Досить!
Замовкніть! Якого біса?
Боже мій! У мене від вас голова болить.
Запали.
Вас теж не хрестили?
-Ні. -Звісно.
Якщо захочемо, можемо охреститися, коли виростемо.
А якщо помрете раніше?
-Опинитеся в лімбі. Знали це? -Його не існує.
Що?
-Лімба не існує. -Як і раю, чистилища чи пекла.
Чудово.
Хто навчив вас цих чудових речей? Ваш батько?
І куди ж, на думку вашого батька,
Бог посилає тих, хто згрішив, і тих, хто ні?
-Бога теж не існує. -Як і гріхів.
-Батько й таке вам сказав? -Так.
Гаразд, я зрозуміла.
Ваш батько — козел.
Гріхи існують.
Коли немає дружби, немає любові,
люди зраджують і псують усе хороше.
Ви це чули?
Джанніна все розуміє.
А ви дві геть нічого не розумієте.
-Тримай кермо. -Я?
Ну ж бо. Я більше не рулюю.
-Джово, прошу! -Лише тисну зчеплення.
-Ні, я… -Джово, будь ласка!
-Дивися вперед! -Прямо дивися!
Добре. Ну ж бо. Чудово.
-Маєш дивитися вперед! -Дивися вперед!
-Ні, я не можу… -Їдь.
-Із заплющеними очима? -Ну ж бо. Ні, не з заплющеними.
Можете припинити?
Будь ласка, припиніть це.
-Швидше. Ну ж бо! -Я прискорююся.
Чи правильно казати, що гріх схожий на гіркоту?
Коли щось, що тобі подобається, падає і ламається?
Гіркота…
Молодець, панянко. Це гіркота.
Ходімо.
Це церква?
Люди, які приходять сюди, мають віру.
Тому це не церква, а собор!
Ця сучка.
Цигарку!
Запали мені.
Ходімо, дівчата.
-Привіт, Флоренс. -Привіт.
Перехрестіться.
Ну ж бо.
-Ім'я. -В ім'я Отця…
-Сина. -І Святого Духа.
В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
-Ти. -Отця, Сина, Святого Духа.
Гаразд, через вас я запізнилася.
Чекайте тут. Я зараз повернуся.
Анжело, не чіпай.
Іди сядь тут.
Тітка не дуже приємна.
А вона собака.
-Це неправда. -Правда.
-Вона каже, що ми схожі. -Що? Ви зовсім не схожі.
Ось такі ми.
З гарними думками ми стаємо красивішими. З огидними думками — противнішими.
Треба просто забути про них.
Ходімо.
Джанніна, моя племінниця.
А це її подруги.
Джакомо.
Отець Джакомо.
-Ви священник? -Так, я священник.
Ми не молимося.
То що? Можна молитися і без молитви.
-Можна молитися лише в церкві? -Ні, будь-де.
-І Бог почує? -Звісно.
Ні, це неможливо.
Йому треба тоді мати мільярди вух.
-Досить. -Вітторіє!
Вітторіє, Ісус навіть розізлився би на апостолів за таке поводження з дітьми.
Знаєте, що він сказав би?
«Не відвертай дітей. Приведи їх до мене».
Я не розумію. Цей священник вважає нас дітьми?
Припини.
Вітто, пам'ятаймо, що Роберто щотижня читає цей уривок з Євангелія.
Роберто має мовчати, коли приходить сюди.
-Він добре говорить. -Хто такий Роберто?
Але він не думає про наслідки.
Вітторіє, тому він добре говорить.
А Роберто який? Він гарний?
Який він?
Роберто володіє красою віри.
Ходімо тепер.
Ходімо. Познайомлю вас зі своїми дітьми.
Марго!
Привіт, Вітто.
Боже, які гарні дівчата!
-Ходімо. Отже, це Тоніно. -Привіт.
Це Коррадо. Підійди й представся.
А це Джуліана. Як вас звати?
-Я Анжела. -Іда.
Готові почути, що треба робити?
Одна із вас піде з Джуліаною працювати за її прилавком.
-Ходи зі мною. -А ти, Анжело, іди з Тоніно.
Приємно познайомитися.
Джово, ти з Коррадо.
Глянемо, чи вдасться тобі щось продати. Ходи.
Це все хороші речі.
Тож навіть якщо наполягають, знижок не давай.
За це можна заробити близько 500 лір.
За окуляри — 1 500.
Гаразд? Зрозуміла, Джо? Чуєш, що кажу?
-Звісно. -Добре.
Це по 10 000 лір. Вони ручної роботи.
Це цінна річ.
-Ось. -Дякую.
Гей, я принесла бульйон з восьминога.
Так ми трохи зігріємося.
Хороша дівчинка.
-Ти її бачила? -Кого?
-Удова тут. -Де?
Будь-що може статися.
-Вітторіє! -Привіт.
-Який вигляд? -Ти як актриса.
Віддам тобі за 10 000 лір.
-Гаразд? -Так.
-Можеш загорнути? -Авжеж.
-Щоб могла покласти під ялинку. -Звісно.
Джанні, загорни це.
Дякую.
-Дякую. Щасливого Різдва. -Тобі теж. Бувай, красуне.
То що? Хочеш мені про те розповісти?
Про що?
Те, що тебе тоді налякало.
Бо ти дивилася туди, куди я казала.
Якщо скажу, присягнися, що нікому не розповіси.
Ні, я ніколи не присягаюся.
Лише Енцо дала клятву, досить.
-Якщо ти не присягнешся, не розкажу. -Та йди ти. Що я можу сказати?
Те погане, що не розповідаєш,
зрештою полізе в голову
й почне пожирати зсередини
вночі
поки ти спатимеш.
-Моя мама зраджує татові. -Що?
Моя мама зраджує татові.
Чорт.
З Маріано.
Я бачила, як вони торкалися ногами під столом.
Прошу, не кажи татові.
Татові?
Думаєш, батька хвилюватиме,
що твоя мама й Маріано торкалися ногами?
-Коррадо. -Агов.
-Усе добре? -Усе добре.
-Чим займаєшся? -Працюю на різдвяному базарі.
Поглянь на нього.
Він надто товариський.
Як і його батько.
Тобі весело?
Корро!
Зосередься на прилавку!
Дай мені дві хвилини.
-Подобається? -Так.
Смійся далі, відріжу тобі яйця.
Ти смієшся, Розаріо.
-Смієш сміятися? -Ні.
Так, ти смієшся.
Бо думаєш, що твій батько, адвокат, захистить тебе?
Ти помиляєшся. Ніхто не захистить тебе від мене.
Дай Коррадо спокій. Скільки разів це повторювати?
-Я зрозумів. -Ні, ти не зрозумів.
Ти впевнений, що я нічого не можу тобі зробити.
Правда? Що ж, ти помиляєшся!
Слухай сюди!
Вітторіє!
-Вітторіє, припини! Збожеволіла? -Тітко, годі!
Тепер зрозумів?
-Облиш його. -Відвали!
-Я іду. -Візьми ножиці.
Ну ж бо, вали звідси.
Не рухайся!
-Цей хлопець не навмисно так. -Справді?
Він посмів засміятися мені в обличчя. Мені в обличчя!
Ніхто не сміється мені в обличчя!
-Він же ненавмисно. -Це марна трата часу.
Замовкни! Не хочу чути більше жодного слова, Корро!
Хто це? О, отче Джакомо, вибачте.
Ходімо. Вітторії погано.
-Піти готуватися? -Так.
Ходімо.
Джово!
-Роберто тут. -Де він?
Я його не бачу.
Усі крутяться коло нього. Він роздає свої слова.
«Свої слова»?
Робить це щоразу, як приїжджає.
По суті, дає всім, кого зустріне.
Але не рандомні слова. Кожному особливі.
Дивися. Дав мені одне для тебе.
Для мене?
Так. Сказала йому, хто ти, і він обрав слово.
-Яке слово? -Звідки мені знати? Відкрий і побачиш.
«Каяття».
-Що це означає? -Не знаю.
Але я знаю, що кохаю його.
Гаразд, знайду його, щоб познайомити вас.
З Різдвом.
Дякую.
Дорогий Боже, Господи Всемогутній Царства Небесного,
нехай Вітторія припинить гру,
відвезе мене додому,
й нічого не каже татові.
Ну?
Іди.
Так.
Але, будь ласка, нікому не кажи.
Джанні,
якщо ти хочеш подорослішати, стати жінкою,
треба вдаритися головою, треба поранитися.
Якщо ні, то завжди будеш дитиною, як твої мама, тато.
Як і всі невдахи.
Мені треба з дечим важливим розібратися.
Але пам'ятай одну річ,
якщо скажеш: «Вітторіє, прийди!»
Я відразу прийду. Ніколи не залишу одну.
Ніколи.
-Мені піти? -Так, іди.
-Бувай. -Бувай.
Ти така гарна.
Можна затягнутися?
Тітка помстилася.
Але не скористалася тим, що я сказала. Не дзвонила батькові.
Вона подзвонила моїй матері й знищила нашу сім'ю кількома словами.
Боже, це моя провина, я знаю.
Я була одержима цією правдою.
Тепер усе розвалиться.
Ця сім'я на цей будинок, а будинок на Сан Джакомо деї Капрі.
Сан Джакомо деї Капрі на Вомеро, а Вомеро на місто.
Місто опиниться в морі.
Ось так. Я готова.
Це твоє.
Подарунок?
Вона не дарує його.
А повертає.
Я думала, він мій, але…
Я помилялася.
Він твій.
Добре.
Ти знаєш, де вихід.
Вибач.
Я дійсно не розумію.
Що коїться? Чому Костанца віддала мені браслет?
Знаєш, що це за браслет?
Так.
Де тато?
Він там, де й має бути.
Я думала, це ти йому зраджуєш.
Ти помилилася.
Але це не твоя провина.
Брехуни вміють робити інших схожими на брехунів.
Гей, Джово. Стій.
Я хотів вибачитися.
Раніше я був дуже грубим. Я не знав, як це зробити.
Але тепер знаю.
Якщо хочеш,
дай свій номер.
Можемо погуляти. Без проблем.
Мені це не потрібно.
Та ну, дай мені свій номер.
Навіть як будеш злою,
покладу тобі подушку на обличчя і все одно трахну.
-Серйозно? -Так.
Гаразд.
Сім.
П'ять.
Придурок.
Подзвони мені, добре?
Що сталося?
ЗА ОДНОЙМЕННИМ РОМАНОМ ЕЛЕНИ ФЕРРАНТЕ
Переклад субтитрів: Анастасія Барич