SERIÁL NETFLIX
LEDEN
ÚNOR
BŘEZEN
DUBEN
KVĚTEN
PRAŠTÍM
ČERVEN
ČERVENEC
SRPEN
ZÁŘÍ
Proč nechceš uvažovat? Uveď mi důvod.
Co chceš? Co po mně sakra chceš?
Žádáš, abych uvažovala, byla rozumná.
- Jo. - Jo, jasně.
- Bože všemohoucí. - Samozřejmě!
Jsi zamilovaný do Posillipa, ne do Costanzy.
- A ta kráva ti věří. - Co to říkáš?
Ty nerediguješ romány. Píšeš je. Všechno si vymýšlíš.
Jsi rozený lhář. Můj otec to vždycky říkal.
No tak, to stačí!
Odsud si nic neodneseš!
Ani špendlík. Ani ponožku. Nic!
Nic nepřeneseš přes práh!
Všechno tady je moje a tvoje, a hotovo.
Ahoj.
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
- Zlobíš se na mě? - Ne.
Zaplaťpánbůh.
Doma jsou všichni pořád naštvaní.
A brečí, všichni brečí. Ida, máma…
I táta brečel.
Ten večer, co odcházel,
měl v ruce kufr a oči plné slz.
A křičel na mámu.
Řekl: „Kdo ví,
jestli tyhle dvě jsou moje dcery, nebo toho sráče?
Toho hnusnýho sráče?“
Myslel tvýho tátu.
- To je absurdní. - Ani moc ne.
Tvůj táta je debil.
Taky brečí?
Ten ne. Ten čte.
Po rozvodu se vezmou.
Musím ti něco říct. Slib, že to nikomu neřekneš.
Už vím, že chodíš s Toninem.
Ty to víš?
A nezlobíš se?
Zbláznila ses?
Díkybohu. Bála jsem se, že budeš zuřit.
- Proč bych jako měla zuřit? - Já nevím.
Říkalas, že ho miluješ, pak zase ne. Nevím, jak to máš.
Jsem ráda, že spolu chodíte. Ať vám to klape.
Máte moje požehnání.
- Jaký bylo léto? - Celkem dobrý.
Máma je z tátova odchodu v depresi.
- A já jsem propadla ve škole. - Slyšela jsem.
Když to zjistili, na chvíli se přestali hádat,
jen aby se dohodli, že to nikomu neřeknou.
Pokrytci.
Nestěžuju si. Příští rok snad bude lepší.
Naši rodiče se budou brát.
Jo. Uspořádáme velkou oslavu.
Moc se s Idou netěšte.
I kdyby se ti dva blázni vzali, váš táta je Mariano.
Andrea bude vždy můj táta.
Kam jdeš?
Nechá mě tady jen tak.
Gianni, slyším tě.
Nechtěla jsi otevřít?
Ne. Máma to nechce, když jsem sama doma.
Proto jsem otevřela. Pojď dál.
Ahoj, Nello.
„Ahoj, Nello.“
Jsi potvora.
- Pojď dál. - Ráda zlobíš?
- Že jo? - Jo.
Dáš si něco?
Ne, teď jsem měl kafe.
Dobře.
- Můžeš ztlumit tu muziku, prosím tě? - Jasně.
- Corro? - No?
Pohni.
- Máte krásný byt, víš? - Díky.
Tolik knížek.
- Ráda čtu. - Jo?
- Ty? - Mě to nudí.
Začnu, ale nikdy to nedočtu.
Chceš sušenku?
Ne, díky. Nemám hlad.
Jak se mají sourozenci?
Kdo? Ty dva ňoumové?
To je legrační slovo.
Brácha je ňouma, protože chodí s tvou kamarádkou Angelou,
která je ještě hloupější než on.
Zeptal jsem se ho: „Tonino, políbil jsi ji na pusu?“
Odpověděl: „Párkrát.“
„Osahával jsi jí kozy nebo kundičku?“
„Ne, protože si jí vážím.“
„Tak to jseš ňouma.
Jen ňouma chodí s holkou, který si váží.
Proč s ní chodit, když si jí vážíš?“
Kdyby nebyla Angela taková ňouma, řekla by mu:
„Mám tě ráda, ale respekt stranou, nebo ti dám kopačky.“
Giuliana, moje hloupá ségra, randí s Robertem.
Víš, kdo je Roberto?
- Jo. - Toninův vzdělanej kámoš.
Zamilovali se, když byli malí, a teď spolu chodí.
To je v pohodě, proboha. Je to skvělý.
Ale Giuliana se zbláznila.
Úplně zpitoměla.
Třeba říká: „Roberto je nejkrásnější,
nejmilejší, nejinteligentnější, nejlepší ze všech.“
A je hrozně zbožnej.
Jednou mu samotnej Ježíš na kříži povídá:
„Roberto, pořád chodíš sem do kostela.
Věříš v Otce víc než já, a to jsem jeho Syn!“
- Chápeš? - Je to pravda.
Chceš něco vidět?
Podej mi ruku. Dám ti sáhnout.
Podrž ho.
Nemačkej tolik. To bolí.
To je ono.
Nikdy sis nesáhla, co?
Nech toho! Máma se může vrátit.
Taky si bude moct sáhnout, žádnej problém.
Chceš ho vzít do pusy?
- Corro, je ti něco? - Ne. Už dost.
Musím jít, Gianni. Je pozdě.
Ale bavili jsme se, ne?
- Můžu tě zase vidět? - Nejde to. Musím se učit.
Proč? Jsi tak chytrá.
„Tak chytrá“?
Propadla jsem! Bodla jsem kluka do nohy perem a nechali mě rupnout.
Vyprovodím tě.
Jo!
Zapomněl jsem, proč jsem přišel.
- Proč? - Bože.
Úplně slyším, jak by Vittoria vyváděla.
- Vittoria? - Jo.
Co chce?
Nic. Poslala mě pro ten náramek.
- Pro náramek? - Jo.
Proč?
Říká, že…
Že se neumíš chovat.
Že nikdy nezavoláš. Že když se ti něco nelíbí, zmizíš.
Nemáš ráda příbuzný, jak jsi říkala.
A říká, že jsi úplně stejná jako tvůj otec.
Dobře. Promluvím s ní.
- Ne. Dej mi ten náramek. - Ne.
Řekni jí: „Giovanna ti ten náramek přinese sama.“
Jsi tak rozhodná.
Tak dobře.
- Co mám říct? - Nic.
Musíš jít.
Běž!
- Vyprovodím tě. - Díky.
Jsi tak laskavá. Kde máte dveře?
Sám bych ven netrefil!
Jak to jde ve škole?
Dobře.
Učíš se?
Samozřejmě.
- Co noví spolužáci? - Nevím.
Musím o tom přemýšlet.
Jestli se chceš smát, můžeš se smát.
Děsíš mě.
„Děsím“?
Jo.
Děsíš mě, jak jsi milej.
Děkuju.
Mluvil jsem s ředitelkou.
Nakonec jsem ji přesvědčil, že máš pravdu.
Ten kluk si za šikanu zasloužil bodnout do nohy, že?
Nemusel ses namáhat.
Ber to jako poučení.
Každého můžeš zaujmout.
Po zbytek střední bude na tvé straně.
Ne na mé straně. Na tvé.
Nelíbí se ti, co jsem udělal?
Ne, vedl sis dobře.
Kdybys ji pozval na rande, souhlasila by.
Kráva.
Tak co jsem měl udělat?
Starat se o sebe?
Odešel jsi.
Máš jinou ženu. Jiný dcery.
Nech mě a mámu na pokoji.
S mámou nám na sobě záleží.
A ty jsi moje jediná dcera.
Blbost.
Ne, je to pravda.
Člověk někdy lže jen proto, aby…
ochránil ty, které miluje.
Jo tak.
Tohle je nejhorší lež lhářů z povolání.
Pamatuješ, jak jsem ti říkával Kroketko?
Kroketko.
Až dojíš, půjdeme. Mám tě odvézt domů?
Vysvětli mi něco.
Když říkáš „domů“, myslíš tím k nám, nebo k vám?
Kam chceš.
Dokážeš se lidem dostat do hlavy, tati.
Ale když jsi tam
a přinutíš je dělat, co chceš, co tě na tom těší?
Jdeme.
Pozdravuj mámu.
Nedávno za mnou přišel Corrado.
- Kdo je Corrado? - Margheritin syn.
Co chtěl?
Nic. Vyhonila jsem mu ho a šel. Čau.
JEDNOTA
Táta tě pozdravuje.
- Jedli jste? - Ano.
Co sis dala?
Panzerotti, smažené těsto, krokety.
- Vždycky jíte to samé. - Jo.
Stárne. Nesvědčí mu to.
Podívej.
Má článek na titulní straně Jednoty.
„Centrum a předměstí, nestabilní rovnováha na okraji propasti.“
Bude nadšený. Nepochlubil se ti?
O čem si povídáte?
O ničem.
No nic. Chceš si to přečíst?
Ne.
Nechápu, proč to čteš.
Není ti trapně?
ZÍTRA
A tohle?
Dala jsem ti ji tam.
Třídila jsem knížky. Byla v slovníku italštiny.
- To je teta Vittoria. - Tátovi to tam sluší.
Vypadají tu šťastně.
Kdo je ta žena?
Tvoje babička.
- Jaká byla? - Zlá.
Proč?
Cizí lidi měla radši než vlastní děti. Nebo mě.
Má můj náramek.
Nevšimla jsem si.
Hned jsem ho viděla.
Vážně? Chtěla jsem ti ukázat tátu. Ani ses na něj nepodívala.
Podívala. Podle mě není tak hezký, jak říkáš.
Je krásný.
Ale jsi moc mladá, abys pochopila zvláštní krásu velmi inteligentního muže.
Vypadá jako teta Vittoria.
Opustil mě, ne tebe.
Opustil nás obě.
Nenávidím ho.
To je můj úkol.
Neděláš ho, tak musím já.
Zlobíš se a já to chápu.
Ale tvůj otec je čestný muž.
A svým způsobem i věrný.
Po celé ty roky byla Costanza jeho pravá láska.
Je tak nepochopitelné,
že jí chtěl dát náramek po matce?
Stalo se něco?
Pořádáme pro Idu malou oslavu k narozeninám.
Pojď.
No tak, Giovanno. Snaž se trochu.
Ida se na tebe pořád ptá.
Adriano?
- Co je? - Odvezeš mi domů Vespu?
Bacha na spojku. Je citlivá.
- Jo, neboj se. - Díky.
Rino.
Angele se o tobě tuhle zdálo.
Hledala botu. Nemohla ji nikde najít.
Pak jsi ji našla ty.
Nemůžu za to, že se nevídáme.
Máš pravdu.
Ženichu, obejměte nevěstu. Držte se.
Počkej, Salvato. Chci jednu fotku bez berle.
Dobře.
Hej! Opatrně! Všechno v pořádku?
- Ano. - Určitě? Všechno v pořádku?
- Výborně. Úsměv. - Jsme tu.
Uděláme ještě další fotky.
Tvůj otec se trápí. Bojí se o tebe.
Nespí. V noci se mu špatně dýchá.
Chybíš mu, stejně jako Angele a Idě.
Taky mi chybíte.
A Mariano mi chybí.
Není to ničí vina. Všichni děláme chyby.
Nechtěně jsme si ublížili.
Jsi moudrá.
Ne. Čtu spousty románů.
Nejsem ubrečená?
Ne.
Poslyš, uděláš pro mě něco?
Jo.
Jasně.
Všichni tolik lžete.
Výborně. Podívejte se na sebe.
Nehýbejte se. A polibek.
Všechno nejlepší.
- Děkujeme. - Díky.
Podívejte, koho vám vedu.
- Všechno nejlepší. - Díky.
Tonino je výjimečný.
Mluví málo a pomalu.
Ale vždycky říká důležité věci.
Každý den mě vyzvedává ze školy.
Je hezčí než všichni ostatní kluci.
Nedávno mě vzal na pizzu s Giulianou a jejím přítelem Robertem.
A nechápu, proč ho Giuliana tak miluje.
Vypadá tak obyčejně.
Tonino ho má taky rád.
Říká, že je chytrý, ale podle mě je Tonino lepší.
Angelo, dej si pozor a nemluv tolik o Toninovi.
Jestli naši zjistí, že spolu chodíte, bude oheň na střeše.
- Máma na to nesmí přijít. - A Mariano?
Ten už vůbec ne.
Jestli to zjistí táta, tak…
Tvůj táta je nula! Nemůže mi říkat, co mám dělat.
Angela má pravdu. Náš otec je Mariano.
Ale rozhodly jsme se, že už nejsme ničí dcery.
Ani matčiny.
Je to děvka. Je to děvka tvého otce.
Nedávno jsem plivla na tátovu fotku. Udělaly byste to?
Plivla bych na matčinu.
Já ne. Na žádnou.
- Já bych tu tátovu pochcala. - To je nápad.
- A já o vás napíšu. - Co?
Jak jste počůraly Andreovu fotku.
Příběh?
Jo.
Tak to si poslechni, co jsem udělala já.
Co jsi udělala?
Jsem větší děvka než vaše matka.
Máš kluka?
K tomu ho nepotřebuješ.
Děvky to dělají s kýmkoli.
A ty to děláš?
Kluci si rozepnou kalhoty, abych jim ho podržela.
Nehnusí se ti to?
Jo, hnusí. Smrdí to jako veřejný záchodky.
Ale líbání je pěkný.
Nevím. Kluky líbání nudí.
To není pravda. Tonino mě často líbá.
Líbá tě, a pak? Co dál?
On si mě váží.
Co s klukem, který si tě váží?
Znamená to, že mě miluje! Tebe asi nikdo nemiluje, Giovo!
Dokonce jsi propadla.
Je to pravda?
- Je to pravda. No a co? - Nikomu to neřekneme.
Proberte se, prosím vás!
Jen holky jako vy se učí, vyžadují respekt a skládají zkoušky!
Já nemám respekt, neučím se a jsem děvka.
Tři, čtyři… Všechno nejlepší!
- Vše nejlepší! - Díky.
Hurá!
Už jsem velká holka, kurva.
Jak to mluvíš?
Proč se Mariano neukázal?
Giovanno, prosím. Nebuď hrubá. Nech toho.
Co jsem řekla?
Víš, co myslím.
Promiňte. Jdu na záchod.
Všechno nejlepší, zlato.
- Máš mámin náramek?! - Dala mi ho.
Proč jsi jí ho dala? Chtěla jsem ho!
Já jsem ho chtěla.
- Vrať ten náramek, Giovo. - Ani nápad.
Je to Giovannin náramek. Dala jsem jí ho.
Proč jsi jí ho dala?
- Protože je to hodná, pilná holka. - Dost těch keců.
„Hodná, pilná?“ Bodla jsem kluka do stehna a nechali mě rupnout!
Vrať ten náramek Costanze, Giovo.
Ne. Patřil babičce. Nedám ho cizí ženský.
Já vím, komu ten náramek patří. Okamžitě ho vrať!
Sereš mě!
Ten náramek patří Giovanně.
A už o tom nechci slyšet.
Všechno nejlepší, zlato.
Dám ti kousek dortu pro mámu.
Dobře.
Bála ses?
Protože už nejsem takový, jako dřív.
Možná máš pravdu.
Můžeš na chvíli zastavit?
Mám tě rád.
Mám tě rád, Giovo. Stejně jako mám rád tvou mámu.
Mám vás rád.
Není směšný, že tahle bolest znamená, že nás máš rád?
Copak mě nechápeš?
Zkus mít aspoň
trochu soucitu a uvidíš, jak moc mě to kurva bolí!
Ne, nemám ani špetku soucitu.
Celý život jsem věřila, že jsi skvělý.
Dej mi čas, abych si zvykla na to, jaký opravdu jsi.
Mrzí mě, že se trápíš.
Vůbec ničemu nerozumíš.
Netrápím se.
Je mi báječně.
Chápeš?
Ty a tvoje matka jste mě nutily říkat spoustu lží, abych vám neublížil.
Miloval jsem tvou matku.
Pak jsem se zamiloval do jiné.
Zamiloval jsem se do Costanzy a nestydím se.
Vzal jsem si, co jsem chtěl.
Promiňte. Proč jste mi poslali vysoké sklenky?
Já vím, jenže já je nemám rád.
Nemáte jiné skleničky?
Děkuji.
- Co jsi to říkal? - Nic.
Vždycky to s těmi skleničkami popletou.
Pověz mi něco.
Nepřekáží ti ten župan?
Jo.
Budeme se bavit o lžích?
Tvoje matka neodmítla hru nohou pod stolem.
Ale nedotáhla to do konce.
Neměla odvahu si vybrat. Zatímco já jsem si vybral.
Protože jsem vášnivý.
A teď ti můžu říct pravdu.
Miluju tě víc než svůj život.
Ale ty a tvoje matka mě musíte přestat srát.
Kdo ti řekl, že tě musím opustit?
Smrt je lepší než tahle bolest.
Umírám, umírám.
Dechu mého srdce, jsi má láska.
Umírám, umírám.
Dechu mého srdce, jsi má láska.
Kdo ti to řekl, miláčku?
Srdce se mi láme kousek po kousku.
Umírám, umírám.
Dechu mého srdce, jsi má láska.
Umírám, umírám.
Dechu mého srdce, jsi má láska.
Poprvé jsem se milovala s tebou.
A ty na mě zapomínáš, nevděčníku.
Pojďme se usmířit, má lásko. Dechu mé duše…
- Mami? - Ano?
Mami, ty…
Co?
Nic.
Mám tě ráda.
- Dobře ses to naučila. - Díky.
Taky se kamarádky takhle malují na výlet?
To bys koukala.
- Jak jedete do Caserty? - Vlakem.
Učitelé jedou s vámi?
Ne. Zorganizovali jsme si to sami.
- Dobře. Nepřijeď domů pozdě. - Ne.
Ahoj.
Ne, kočko. Ty sedíš vedle mě.
Sednu si sem, díky.
Jsi hluchá? Sedni si sem.
Rosario bude vpředu sám? Je to náš řidič?
Řidič? Ty patříš mně. Sedni si ke mně.
„Patřím ti?“ Prober se, slabochu!
Sednu si, kam chci.
Ňoumo.
Latin lover.
To je tvoje auto?
Jasně.
- Takže jsi bohatý? - Jo.
Půjdeme pak do Parco della Rimembranza?
Půjdeme, kam budeš chtít.
Ale uděláš, co řeknu.
Corro, nechceš se trochu uklidnit?
Giannina je žena. Bude si dělat, co chce. Že jo?
Můžu držet řadicí páku?
Jasně.
- Naučíš mě to? - Jistě.
Sundej si šálu. Posuň ji. No tak.
Ne.
- Rozepni se. Ukaž se nám. - Přestaň.
No tak, Gianni.
Copak nevidíte, jak se mi hnusíte?
Hnusím se sama sobě.
Běž, Gianni. Počkáme tady.
- O kousek dál, v zatáčce. - Dobře.
Ale nesmíš říct, že jsme tě přivezli, jo?
Rychle, prosím tě! Dělej!
- Ahoj, Vittorie. - Ahoj.
Chceš pečený kaštan?
Díky. Díky moc.
Co máma? Pořád je ve špitále?
Jo, dnes za ní jdu.
Dej jí za mě pusu.
Díky.
Spletla jsem se.
Nemáš mou krev.
Jsi cizí.
Vrať mi můj náramek.
Nezasloužíš si ho.
Nechtěla jsem ho vrátit, protože je můj.
Ale pak mi došlo,
že je tvůj.
Na.
Dala jsem ti ho.
Stačí mi, že mě máš ráda.
Pojď. Přijdeme pozdě.
- Kam? - Do kostela.
Roberto má dnes promluvu.
Pak se najíme u Margherity. Pojď.
- Nechci tě obtěžovat. - Sklapni. Dej mi ruku.
Co je? Děje se něco?
Je hezky, že jo?
Aha, přijela jsi s Corradem a tím druhým kreténem?
- Ne. - Takže ne?
Vy debilové!
Já si to s vámi vyřídím!
Stůj! Grázle!
Šmejde!
Do prdele.
Jsi lhářka, že jo?
Jo.
To je fuk.
Všichni občas lžou.
O nic nejde. Za to se nestřílí.
- Chceš si poslechnout Roberta? - Jo.
Tak jo.
Byla jsem zmatená. Bála jsem se Vittorie a jejího opovržení.
Corrado a Rosario se mi hnusili.
Sebe už jsem nemohla ani vystát. Byla jsem vyčerpaná.
- Jsi připravený? - Jo.
- Půjdeme? - Hned přijdu.
Musím něco říct Giovanně.
Dobře.
Ale pak si Roberto, ano, on,
sedl vedle mě a klidně se mnou mluvil.
Se mnou. Jako by mu na mně záleželo.
Dáš mi to přečíst?
Kajícnost.
To je velmi silné slovo.
Znamená bolest, pokání.
Musíme odstranit ty špatné významy.
Nespojovat to s okázalostí,
pokryteckým přístupem,
lží.
Kajícnost je jako jehla provlékající nit.
Skrze řídkou vazbu naší existence.
Je to extrémní forma dohledu nad sebou samým.
Je jako nůž, který musí ranit naše svědomí,
aby neusnulo.
Běž. No tak.
Promiňte, čekají na tebe.
Jdeš, Giovo?
Bratři a sestry, věnujte mi pozornost.
Dnes je naším hostem Roberto Matese.
Je to mladý kluk, který k nám chce promluvit.
Mluví výborně. Umí otevřít naše srdce.
Dostala jsem strach.
Poprvé v životě jsem myslela na to, že bych se s někým chtěla milovat.
Dnes bych rád mluvil o kajícnosti.
Představte si jehlu, která provléká nit skrz vazbu oděvu.
Gianni!
Ten oděv je naše duše.
A ta nit…
Gianni, hej! Nastup si!
- Co tady děláš sama? - Pojeď s námi!
Sakra!
PODLE STEJNOJMENNÉHO ROMÁNU ELENY FERRANTE
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Překlad titulků: Markéta Demlová