‎UN SERIAL NETFLIX
‎IANUARIE
‎FEBRUARIE
‎MARTIE
‎APRILIE
‎MAI
‎MĂ LOVESC
‎IUNIE
‎IULIE
‎AUGUST
‎SEPTEMBRIE
‎De ce nu vrei să fii rezonabilă?
‎Ce vrei? Ce dracu' vrei de la mine?
‎Ai nevoie să fiu rezonabilă acum, nu?
‎- Da. ‎- Da.
‎- Doamne, Dumnezeule! ‎- Bineînțeles.
‎Te-ai îndrăgostit de Posillipo, ‎nu de Costanza.
‎- Iar idioata aia te crede. ‎- Ce spui?
‎Tu nu corectezi romane, le scrii. ‎Inventezi lucruri.
‎Ești un mincinos înnăscut, cum zicea tata.
‎Ajunge!
‎Din casa asta nu iese nimic! ‎Niciun ac, nicio șosetă, nimic!
‎Ce e aici e doar al meu și al tău. ‎Și atât!
‎Pa!
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎- Ești supărată pe mine? ‎- Nu.
‎Slavă Domnului!
‎Acasă, toți sunt mereu furioși.
‎Și plâng, plâng toți. Ida, mama…
‎Până și tata a plâns.
‎În seara în care a plecat, avea valiza ‎în mână și ochii plini de lacrimi.
‎Și a țipat la mama. I-a zis:
‎„Cine poate să-mi spună ‎că pe astea două nu le-ai făcut
‎cu rahatul ăla cu ochi, ‎cu nemernicul ăla absolut?”
‎Adică tatăl tău.
‎- Ce absurditate! ‎- Nu chiar.
‎Tatăl tău e un pic nemernic.
‎Și el plânge?
‎Nu, el nu plânge. El citește.
‎După divorț, se căsătoresc.
‎Trebuie să-ți spun ceva. ‎Dar promite că nu spui nimănui.
‎Deja știu că te-ai cuplat cu Tonino.
‎Știi?
‎- Și nu ești supărată? ‎- Ești nebună?
‎Slavă Domnului! ‎M-am temut că o să te înfurii.
‎- De ce să mă înfurii? ‎- Nu știu.
‎Ba îl iubeai, ba nu-l iubeai. ‎Nu mai eram la curent.
‎Mă bucur că sunteți împreună. ‎Distrați-vă bine!
‎Aveți binecuvântarea mea.
‎- Cum a fost vara ta? ‎- Bună, cred.
‎Mama e deprimată fiindcă a plecat tata, ‎iar eu am rămas repetentă.
‎Am auzit.
‎Când au aflat, ‎au încetat pentru o clipă cearta
‎și au căzut de acord să păstreze secretul.
‎Ce ipocrizie!
‎Nu mă plâng. ‎Cred că va fi mai bine la anul.
‎- Deci părinții noștri se căsătoresc. ‎- Da. Facem o petrecere mare.
‎Să nu vă entuziasmați prea tare.
‎Chiar dacă se căsătoresc, ‎tatăl vostru rămâne Mariano,
‎iar tatăl meu rămâne Andrea.
‎Unde pleci?
‎M-a lăsat singură.
‎Giannì, te aud.
‎Nu voiai să deschizi?
‎Nu. Mama nu vrea să deschid ‎când sunt singură.
‎De asta am și făcut-o. Intră!
‎Bună, Nello!
‎„Bună, Nello!”
‎Ești obraznică.
‎- Îți place să fii obraznică? ‎- Da.
‎Vrei ceva?
‎Nu, tocmai am băut o cafea.
‎Bine.
‎- Poți să dai muzica mai încet? ‎- Sigur.
‎- Corrà! ‎- Da?
‎Mișcă-te!
‎- Ai o casă frumoasă, știi? ‎- Mersi.
‎Sunt o tonă de cărți.
‎- Îmi place să citesc. ‎- Da?
‎- Ție? ‎- Nu, mă plictisesc. Încep, dar nu termin.
‎Vrei un fursec?
‎Nu, mersi. Nu mi-e foame.
‎Ce mai fac frații tăi?
‎Cine? Cei doi prostănaci?
‎Cuvântul ăla mă face să râd.
‎Frate-meu e prostănac ‎fiindcă iese cu prietena ta, Angela,
‎care e mai prostănacă decât el.
‎L-am întrebat: ‎„Tonino, ai sărutat-o pe gură?”
‎Mi-a răspuns: „De câteva ori.”
‎„I-ai atins țâțele sau păsărica?”
‎„Nu, pentru că o respect.”
‎„Atunci ești un prostănac.
‎Doar un prostănac iese ‎cu o fată pe care o respectă.
‎De ce ieși cu ea dacă o respecți?”
‎Dacă Angela nu era o prostănacă, ‎i-ar fi zis:
‎„Tonino, te iubesc, ‎dar nu mă respecta că te părăsesc.”
‎Giuliana, prostănaca de soră-mea, ‎e cu Roberto.
‎- Știi cine e Roberto? ‎- Da.
‎Prietenul lui Tonino.
‎S-au îndrăgostit când erau mici, ‎iar acum sunt împreună.
‎E bine, e frumos. ‎Dar Giuliana și-a pierdut mințile.
‎E prostănaca șefă.
‎De exemplu, zice: ‎„Roberto e cel mai frumos,
‎cel mai inteligent, ‎cel mai bun dintre toți.”
‎Și e foarte religios.
‎De fapt, odată, Iisus i-a zis de pe cruce:
‎„Roberto, ești mereu aici, ‎în biserica asta.
‎Crezi mai mult în Tatăl Meu decât Mine, ‎iar eu sunt Fiul!”
‎- Te-ai prins? ‎- E adevărat.
‎Vrei să vezi ceva?
‎Dă-mi mâna. Te las să o atingi.
‎Strânge.
‎Nu așa de tare. Mă doare.
‎Foarte bine, așa.
‎- E prima oară când atingi una, nu? ‎- Gata, poate veni mama.
‎O las și pe ea să o atingă. ‎Care e problema?
‎Vrei s-o bagi în gură?
‎- Corrà, totul e bine? ‎- Da. E suficient.
‎Trebuie să plec, Giannì. E târziu.
‎Dar ne-am distrat, nu?
‎- Pot să te mai văd? ‎- Nu, trebuie să învăț.
‎De ce? Ești deșteaptă.
‎Deșteaptă? M-au lăsat repetentă!
‎Pentru că am înjunghiat un tip cu un pix.
‎Te conduc.
‎Da!
‎Era să uit pentru ce am venit.
‎- Adică? ‎- Doamne!
‎Ce-ar fi fost la gura Vittoriei! ‎Ar fi luat-o razna.
‎- Vittoria? ‎- Da.
‎Ce vrea?
‎Nimic. M-a trimis să iau brățara.
‎- Brățara? ‎- Da.
‎De ce?
‎Spune că…
‎Spune că te porți urât.
‎Că nu suni niciodată. ‎Că, atunci când nu-ți convine, dispari.
‎Că nu-ți iubești rudele cum ai spus.
‎Și mai spune că ești exact ca tatăl tău.
‎Bine. O să vorbesc cu ea.
‎- Nu. Dă-mi brățara! ‎- Nu.
‎Spune-i așa: „Giovanna o să-ți aducă ‎ea însăși brățara.”
‎Ești foarte hotărâtă.
‎Bine.
‎- Ce pot să zic? ‎- Nimic.
‎Trebuie să pleci.
‎Haide!
‎- Te conduc. ‎- Mulțumesc.
‎Ești foarte amabilă. Unde e ușa?
‎M-am pierdut!
‎Cum merge la școală?
‎Bine.
‎Înveți?
‎Bineînțeles.
‎- Cum te înțelegi cu noii colegi? ‎- Nu știu. Trebuie să mă mai gândesc.
‎Dacă vrei să râzi, poți să râzi.
‎Mă sperii.
‎Te sperii?
‎Da.
‎Farmecul tău mă sperie.
‎Mulțumesc.
‎Am vorbit cu directoarea.
‎Până la urmă, ‎am convins-o că aveai dreptate.
‎Golanul ăla merita un pix în coapsă, nu?
‎Nu era nevoie.
‎Ia-o ca pe o lecție.
‎Te poți impune în fața oricui.
‎Va fi de partea ta tot restul liceului.
‎Nu de a mea. De a ta.
‎Nu ți-a plăcut cum m-am comportat?
‎Ba da, te-ai comportat bine.
‎Dacă i-ai fi cerut o întâlnire, ‎ți-ar fi acordat-o.
‎Față de cal.
‎Tu ce crezi că trebuia să fac?
‎Să-ți vezi de treaba ta?
‎Ai plecat.
‎Ai altă soție. Alte fiice.
‎Lasă-ne în pace!
‎Eu și mama ta ținem unul la altul.
‎Iar tu ești singura mea fiică.
‎Sunt convinsă.
‎Nu, e adevărul.
‎Anumite minciuni se spun…
‎ca să-i protejezi pe cei dragi.
‎Exact.
‎Cea mai mare vrăjeală ‎a mincinoșilor profesioniști.
‎Mai știi că-ți spuneam „Crocheta”?
‎Crocheta.
‎Când termini de mâncat, mergem. ‎Te duc acasă?
‎Când spui „acasă”, ‎te referi la casa mea sau la casa ta?
‎Unde vrei tu.
‎Reușești să intri în mințile oamenilor.
‎Dar, după ce intri acolo
‎și îi convingi să facă tot ce vrei tu, ‎care e satisfacția ta?
‎Să mergem!
‎Salut-o pe mama ta.
‎Ieri, a trecut Corrado să mă vadă.
‎- Cine e Corrado? ‎- Fiul Margheritei.
‎Ce voia?
‎Nimic. I-am frecat-o și a plecat. Pa!
‎UNITATEA
‎Tata te salută.
‎- Ați mâncat? ‎- Da.
‎Ce ați mâncat?
‎Panzerotti, gogoșele, crochete.
‎- Mâncați mereu aceleași lucruri. ‎- Da.
‎Îmbătrânește. Nu-i face bine.
‎Uite!
‎Un articol de-ale lui e pe prima pagină.
‎„Centrul și periferia, un echilibru precar ‎pe marginea abisului.”
‎Trebuie să fie fericit. Nu ți-a spus?
‎Despre ce vorbiți?
‎Despre nimic.
‎Mă rog… Ține, vrei să-l citești?
‎Nu. Și nu înțeleg de ce tu-l citești.
‎Nu îți este jenă?
‎MÂINE
‎Și asta?
‎Am pus-o deoparte pentru tine. ‎Am găsit-o în dicționarul italian.
‎- E mătușa Vittoria. ‎- Uite ce frumos e tatăl tău!
‎Par fericiți.
‎Cine e femeia asta?
‎Bunica ta.
‎- Cum era? ‎- Odioasă.
‎De ce?
‎Îi păsa de străini mai mult decât de noi.
‎Poartă brățara mea.
‎Nu observasem.
‎Eu am observat imediat.
‎Da? Ți-am dat-o ca să-l vezi ‎pe tatăl tău. Nici nu te-ai uitat la el.
‎Ba m-am uitat. ‎Și nu e așa frumos cum spui.
‎Ba e foarte frumos.
‎Dar ești prea mică
‎ca să înțelegi frumusețea ‎unui om foarte inteligent.
‎Arată exact ca mătușa Vittoria.
‎M-a lăsat pe mine, nu pe tine.
‎Ne-a lăsat pe amândouă.
‎- Și îl urăsc. ‎- E datoria mea să-l urăsc.
‎Dar nu-l urăști. Așa că o fac eu.
‎Ești supărată și te înțeleg.
‎Dar tatăl tău e un om cinstit.
‎Și, în felul lui, credincios.
‎În toți acești ani, ‎Costanza a fost mereu marea lui iubire.
‎De ce ne mirăm atunci că a vrut ‎să-i dăruiască ei brățara mamei lui?
‎S-a întâmplat ceva?
‎Dăm o mică petrecere de ziua Idei.
‎Vino!
‎Giovanna, fă un mic sacrificiu.
‎Ida întreabă mereu de tine.
‎Adriana!
‎- Ce e? ‎- Poți să-mi duci motoreta acasă?
‎Ai grijă la ambreiaj, e sensibil.
‎- Sigur. Mă ocup. ‎- Mulțumesc.
‎Rino!
‎Angela te-a visat noaptea trecută.
‎Pierduse un pantof. Nu-l găsea nicăieri.
‎Apoi, i l-ai găsit tu.
‎Nu e vina mea că nu ne mai vedem.
‎Ai dreptate.
‎Mire, îmbrățișează mireasa! Nu vă mișcați!
‎Stai, Salvato! ‎Vreau să fac poza asta fără cârjă.
‎Haide!
‎Ai grijă! Totul e bine?
‎- Da. ‎- Ești sigură? Totul e bine?
‎- Super. Un zâmbet. ‎- Am ajuns.
‎Să mai facem câteva.
‎Tatăl tău își face griji pentru tine. ‎Nu doarme. I se taie respirația.
‎Îi e dor de tine, ca și Angelei și Idei.
‎Și mie mi-e dor de voi.
‎Chiar și de Mariano.
‎Nu e vina nimănui. ‎Uneori mai facem și greșeli.
‎Ne rănim fără să vrem, nu-i așa?
‎Ești înțeleaptă.
‎Nu. Citesc multe romane.
‎Se vede că am plâns?
‎Nu.
‎Ascultă, îmi faci o mică favoare?
‎Da.
‎Sigur.
‎Spuneți atâtea minciuni…
‎Perfect. Uitați-vă unul la altul!
‎Nu mișcați! Un sărut.
‎Felicitări!
‎- Mulțumim. ‎- Mulțumim.
‎Uite pe cine v-am adus!
‎- La mulți ani! ‎- Mulțumesc.
‎Tonino e special.
‎Vorbește puțin și încet.
‎Dar spune lucruri importante.
‎Mă ia de la școală în fiecare zi.
‎E mai frumos decât toți ceilalți.
‎Seara trecută am mers la pizza ‎cu Giuliana și Roberto, iubitul ei.
‎Nu înțeleg de ce Giuliana ‎e așa îndrăgostită de el.
‎Pare un tip… normal.
‎Și Tonino îl place mult.
‎Zice că e foarte deștept, ‎dar eu zic că Tonino e mai bun.
‎Angela, nu mai vorbi ‎întruna despre Tonino.
‎Dacă află că sunteți împreună, ‎o să iasă urât.
‎- Mama nu trebuie să afle. ‎- Și Mariano?
‎Și mai rău.
‎Dacă tata află, o să…
‎El nu e nimeni! ‎Nu-mi poate spune ce să fac.
‎Angela are dreptate. ‎Tatăl nostru e Mariano.
‎Dar am decis ‎că nu mai suntem fiicele nimănui.
‎Nici măcar ale mamei noastre.
‎E o târfă. E târfa tatălui tău.
‎Am scuipat alaltăieri pe poza tatălui meu. ‎Voi ați face asta?
‎Eu aș scuipa pe a mamei.
‎Eu, nu. Pe a niciunuia.
‎- Eu m-aș pișa pe a lui. ‎- S-o facem împreună.
‎- Atunci, o să scriu. ‎- Adică?
‎- O să scriu cum v-ați pișat pe poza lui. ‎- O poveste?
‎Da.
‎Atunci, să-ți spun ce am mai făcut.
‎De ce? Ce faci?
‎Sunt o târfă mai mare decât mama voastră.
‎Ai un iubit?
‎Nu ai nevoie de unul ca să fii târfă.
‎Târfele o fac cu oricine.
‎Și tu asta faci?
‎Băieții își desfac fermoarul ‎și le-o iau în mână.
‎Nu ți-e scârbă?
‎- Ba da. Miroase a toaletă publică. ‎- Dar săruturile sunt plăcute.
‎De unde să știu? ‎Băieții se plictisesc de săruturi.
‎Nu e adevărat. ‎Tonino îmi dă multe săruturi.
‎Te sărută și apoi? Ce mai face?
‎Mă respectă.
‎- Ce faci cu un tip care te respectă? ‎- Înseamnă că mă iubește.
‎Poate că pe tine nu te iubește nimeni. ‎Te-au lăsat și repetentă.
‎E adevărat?
‎- Da, e adevărat. Și? ‎- Noi n-o să zicem nimănui.
‎Treziți-vă odată!
‎Doar idioatele ca voi învață, ‎sunt respectate și trec examenele!
‎Eu nu sunt respectată, ‎nu învăț și sunt o târfă.
‎Trei, patru… La mulți ani!
‎- La mulți ani! ‎- Trăiască!
‎Sunt mare acum. Du-te dracu'!
‎Ida, limbajul!
‎De ce Mariano nu a venit?
‎Giovanna, te rog. ‎Nu fi prost crescută. Încetează!
‎Am spus ceva greșit?
‎Sper că ne-am înțeles.
‎Mă scuzați! Mă duc la toaletă.
‎La mulți ani, micuțo!
‎- De ce porți brățara mamei? ‎- Ea mi-a dat-o.
‎De ce i-ai dat-o ei? O voiam eu!
‎De fapt, o voiam eu.
‎- Dă-i înapoi brățara, Giovà. ‎- Nici vorbă.
‎E brățara Giovannei. I-am dăruit-o eu.
‎Și de ce i-ai dăruit-o?
‎- Pentru că e o fată bună și studioasă. ‎- Minciuni!
‎„Bună și studioasă?” Am înjunghiat un tip ‎și m-au lăsat repetentă!
‎Dă-i brățara Costanzei, Giovà.
‎Nu. A fost a bunicii. ‎Nu i-o dau unei străine.
‎Eu știu mai bine cui îi aparține brățara. ‎Dă-i-o înapoi imediat!
‎Cât mă enervezi!
‎Brățara e a Giovannei.
‎Să încheiem subiectul.
‎La mulți ani!
‎Îți dau o felie de tort pentru mama ta.
‎Bine.
‎Te-ai speriat?
‎Pentru că nu mai par aceeași persoană.
‎Poate că ai dreptate.
‎Poți opri o secundă?
‎Te iubesc.
‎Te iubesc, Giovà. ‎Așa cum o iubesc și pe mama ta.
‎Te iubesc.
‎Nu crezi că e ridicol ‎că durerea asta înseamnă că ne iubești?
‎Nu reușești să mă înțelegi?
‎Măcar încearcă…
‎să ai compasiune ‎și să vezi cât de mult sufăr!
‎Nu, nu pot să am compasiune.
‎Am crezut mereu că erai un om măreț.
‎Dă-mi timp acum să mă obișnuiesc ‎cu ceea ce ești cu adevărat.
‎Îmi pare rău dacă te doare.
‎N-ai înțeles nimic.
‎Nu mă doare.
‎Sunt foarte bine.
‎Ai înțeles?
‎Tu și mama ta m-ați obligat să vă spun ‎o mulțime de minciuni ca să nu vă rănesc.
‎Am iubit-o pe mama ta.
‎Apoi m-am îndrăgostit de altă femeie.
‎M-am îndrăgostit de Costanza ‎și nu mi-e rușine.
‎Am luat ceea ce-mi doream.
‎Scuzați-mă, ‎de ce mi-ați trimis pahare înalte?
‎Știu, doar că nu prea îmi plac.
‎Altfel de pahare nu aveți?
‎Mulțumesc.
‎- Ce spuneai? ‎- Nimic.
‎Greșesc mereu cu paharele astea.
‎Spune-mi ceva.
‎Nu te deranjează halatul de baie?
‎Ba da.
‎Vrei să vorbim despre minciuni?
‎Mama ta s-a jucat ‎cu picioarele pe sub masă.
‎Dar n-a mers până la capăt.
‎Pentru că nu a avut curajul să aleagă. ‎Dar eu am ales.
‎Eu sunt pasional.
‎Și acum îți pot spune adevărul.
‎Te iubesc mai mult decât viața.
‎Dar tu și mama ta ‎trebuie să nu mă mai enervați.
‎Cine ți-a spus că trebuie să te părăsesc?
‎Mai bine mor decât să simt durerea asta
‎Mor, mor, mor
‎Ești sufletul meu
‎Ești iubirea mea
‎Mor, mor, mor
‎Ești sufletul meu
‎Ești iubirea mea
‎Cine ți-a spus asta, draga mea?
‎Inima mi se frânge, puțin câte puțin
‎Mor, mor, mor
‎Ești sufletul meu
‎Ești iubirea mea
‎Mor, mor, mor
‎Ești sufletul meu
‎Ești iubirea mea
‎Ai fost prima cu care am făcut dragoste
‎Iar tu, ingrato, mă uiți
‎Să ne împăcăm, iubirea mea
‎Ești sufletul meu…
‎- Mamă? ‎- Da?
‎Mamă, tu…
‎Ce?
‎Nimic.
‎Te iubesc.
‎Ai învățat bine.
‎Mulțumesc.
‎Și colegele tale se machiază așa?
‎Nici n-ai idee.
‎- Cu ce mergeți la Caserta? ‎- Cu trenul.
‎Vine și vreun profesor?
‎Nu. E ceva ce am organizat noi.
‎- Bine. Să nu te întorci târziu. ‎- Nu.
‎Bună!
‎Nu, frumoaso. Tu stai lângă mine.
‎Ba stau aici, mersi.
‎Ești surdă? Ți-am zis să vii aici.
‎Rosario o să stea singur? ‎E șoferul nostru?
‎Șoferul? Îmi aparții. Stai unde stau eu!
‎Îți aparțin pe dracu'! Ești un nătâng.
‎Stau unde vreau.
‎Prostănacule.
‎Iubit latin.
‎Mașina e a ta?
‎Sigur.
‎- Atunci, ești bogat? ‎- Da.
‎Mergem și la Parco della Rimembranza?
‎Mergem unde vrei tu.
‎Dar o să faci ce spun eu.
‎Corrà, ce ar fi să te calmezi puțin?
‎Giannina e deja o femeie ‎și face ce vrea. Corect?
‎- Pot să pun mâna pe schimbător? ‎- Sigur.
‎- Mă înveți? ‎- Firește.
‎Scoate-ți fularul! Dă-l la o parte! Haide!
‎Nu.
‎- Dezbracă-te puțin, să vedem. ‎- Încetează!
‎Giannì…
‎Nu vă dați seama că-mi provocați scârbă?
‎Că-mi provoc scârbă.
‎Du-te, Giannì! Te așteptăm.
‎- Mai în față, în curbă. ‎- Bine.
‎Să nu-i spui că ai venit cu noi, bine?
‎Grăbește-te, te rog! Haide!
‎- Bună, Vittoria! ‎- Bună!
‎Vrei o castană prăjită?
‎Mulțumesc mult.
‎Mama ta? E tot în spital?
‎Da, merg azi în vizită.
‎Spune-i că o sărut.
‎Mulțumesc.
‎M-am înșelat.
‎Nu ai sângele meu.
‎Ești o străină.
‎Dă-mi brățara înapoi!
‎Nu o meriți.
‎Am păstrat-o crezând că era a mea.
‎Dar apoi am înțeles…
‎că e a ta.
‎Ține!
‎Ți-am dăruit-o.
‎E suficient că mă iubești.
‎Haide! O să întârziem.
‎- Unde? ‎- La biserică.
‎Azi vorbește Roberto.
‎După, mâncăm la Margherita. Haide!
‎- Nu vreau să te deranjez. ‎- Taci! Dă-mi mâna!
‎Ce e? Totul e în regulă?
‎Frumoasă zi, nu?
‎Ai venit cu Corrado și celălalt cretin?
‎- Nu. ‎- Nu?
‎Idioții dracului!
‎Acum aveți de-a face cu mine!
‎Stai! Tâmpitule!
‎Ratatule!
‎La naiba!
‎Ești o mincinoasă?
‎Da.
‎Mă rog…
‎Toată lumea minte din când în când.
‎Nu-i nimic. Nu primești pedeapsa capitală.
‎- Dar vrei să-l asculți pe Roberto? ‎- Da.
‎Bine.
‎Ce dezastru!
‎Mă temeam de disprețul Vittoriei. ‎Îi detestam pe Corrado și pe Rosario.
‎Nu mă mai suportam nici măcar pe mine. ‎Eram sfârșită.
‎- Ești pregătit? ‎- Da.
‎Mergem?
‎Vin imediat. ‎Trebuie să-i spun ceva Giovannei.
‎Bine.
‎Apoi însă Roberto, da, chiar el,
‎se așază la doi pași de mine ‎și-mi vorbește cu mult calm.
‎Mie. De parcă chiar i-ar fi păsat de mine.
‎Pot să-l citesc?
‎„Remușcare.”
‎E un cuvânt foarte puternic.
‎Înseamnă durere, căință.
‎Trebuie să eliminăm semnificațiile ‎urâte pe care i le-am dat. Asocierea…
‎cu ostentația, cu atitudinea ipocrită,
‎cu minciuna.
‎Remușcarea e ca un ac ‎care ghidează firele
‎prin țesăturile rare ‎ale existenței noastre.
‎E o supraveghere extremă ‎asupra nouă înșine.
‎E ca un cuțit ‎care trebuie să ne rănească conștiința…
‎ca să nu adoarmă.
‎Du-te! Haide!
‎Scuze, te așteaptă.
‎Giovà, nu vii?
‎Frați și surori, puțină atenție, vă rog.
‎Invitatul nostru de astăzi ‎este Roberto Matese.
‎Roberto e un tânăr ‎care vrea să ne vorbească
‎și care se pricepe la cuvinte. ‎E capabil să ne deschidă inimile.
‎Mi s-a făcut frică.
‎Pentru prima dată în viața mea,
‎m-am gândit să fac dragoste cu cineva.
‎Azi, vă voi vorbi despre remușcare.
‎Imaginați-vă un ac care poartă ‎un fir prin țesăturile unei haine.
‎Giannì!
‎Acea haină e sufletul nostru.
‎Iar firul…
‎Giannì! Urcă, haide!
‎- Ce faci singură aici? ‎- Vino cu noi!
‎La naiba!
‎BAZAT PE ROMANUL CU ACELAȘI NUME ‎DE ELENA FERRANTE
‎Când ești mic, totul pare important.
‎Când ești mare, totul pare mărunt.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Fiecare cu ale lui.
‎Nimeni nu știe.
‎Subtitrarea: Florin Rizea