СЕРІАЛ NETFLIX
СІЧЕНЬ
ЛЮТИЙ
БЕРЕЗЕНЬ
КВІТЕНЬ
ТРАВЕНЬ
Я ЖАХНУСЯ
ЧЕРВЕНЬ
ЛИПЕНЬ
СЕРПЕНЬ
ВЕРЕСЕНЬ
Чому ти така вперта? Чому?
Чого ти хочеш? Чого ти, в біса, хочеш?
То тепер ти хочеш домовитися?
-Так. -Так.
-Боже Всемогутній. -Звісно!
Тобі подобається Позілліпо, а не Костанца.
-І ця ідіотка вірить тобі. -Ти про що?
Ти не редагуєш романи. Ти їх пишеш. Вигадуєш ці історії.
Ти природжений брехун. Батько завжди казав.
Годі вже!
Нічого не полишить цей дім!
Ні шпилька, ні шкарпетка — нічого!
Усе залишиться тут!
Тут усе моє й твоє. На цьому все.
Бувай.
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
-Ти злишся на мене? -Ні.
Дякувати Богу.
Усі вдома постійно зляться.
І плачуть. Усі плачуть — Іда, мама.
Навіть тато плакав.
У ніч, коли він пішов,
у руках у нього була валіза, а на очах — сльози.
Він кричав на маму. Казав:
«Хто знає,
це дві мої доньки, чи цього покидька?
Цього рідкісного покидька?»
Він про твого батька.
-Це абсурд. -Не такий вже й абсурд.
Твій батько — козел.
Він теж плаче?
Ні. Він читає.
Як розлучаться, поберуться.
Я маю тобі дещо сказати. Обіцяй, що нікому не скажеш.
Я знаю, що ти зустрічаєшся з Тоніно.
Знаєш?
І не сердишся?
Здуріла?
Дякувати Богу. Я переживала, що ти розлютишся.
-Через що? -Не знаю.
Ти казала, що любиш його, тоді — що ні. Нового не казала.
Я рада, що ви разом. Щасти вам.
Маєте моє благословіння.
-Як пройшло літо? -Ніби добре.
Мама засмучена, бо тато пішов з дому.
А я провалила рік.
Я чула.
Коли вони дізналися, на секунду перестали сваритися,
щоб погодитися нікому не розповідати.
Як лицемірно.
Не скаржусь. Наступний рік буде кращим.
Наші батьки поберуться.
Так. Улаштуємо велику вечірку.
Не радійте там сильно з Ідою.
Навіть якщо ці ізгої поберуться, Маріано буде твоїм батьком.
А Андреа — моїм.
Ти куди?
Залишила мене саму.
Джанні, я тебе чую.
Не хотіла відчиняти?
Ні. Мама не хоче, щоб я сама комусь відчиняла.
Тому відчинила. Заходь.
Привіт, Нелло.
«Привіт, Нелло».
От негідниця.
-Заходь. -Любиш такою бути?
-Так? -Так.
Хочеш чогось?
Ні, я щойно випив кави.
Добре.
-Можеш зменшити гучність? -Авжеж.
-Корро? -Що?
Швидше.
-У тебе гарний дім, знаєш? -Дякую.
Тут купа книг.
-Люблю читати. -Так?
-А ти? -Ні, нудно.
Я починаю, але не закінчую.
Хочеш печива?
Ні, дякую. Я не голодний.
Як брати й сестри?
Хто? Ті два бовдури?
Завжди смішило це слово.
Мій брат — бовдур. Зустрічається з твоєї подругою — Анжелою,
яка ще дурніша за нього.
Я спитав його: «Тоніно, ти цілував її в губи?»
Він відповів: «Кілька разів».
«Ти торкався її цицьок чи кицьки?»
«Ні, бо я її поважаю».
«То ти бовдур».
«Лише бовдур зустрічається з дівчиною, яку поважає.
Навіщо зустрічатися, якщо поважаєш її?»
Якби Анжела не була бовдуркою, вона б сказала:
«Тоніно, ти мені подобаєшся. Але не поважай мене, бо кину».
Джуліана, моя дурна сестра, зустрічається з Роберто.
-Знаєш його? -Так.
Брат по розуму Тоніно.
Вони закохалися, коли були малі, а тепер зустрічаються.
Це, дідько, нормально. Чудово.
Але Джуліана здуріла.
Вона бовдурка.
Наприклад, каже: «Роберто — найгарніший,
наймиліший, найрозумніший та найкращий з усіх».
А ще палкий вірянин.
Узагалі, якось Ісус прямо з хреста спитав його:
«Роберто, ти завжди в церкві.
Ти віриш у мого Батька більше, ніж я, а я його Син!»
-Зрозуміла? -Це правда.
Показати дещо?
Дай руку. Дам торкнутися.
Тримай.
Не так сильно. Мені боляче.
Ось так, добре.
Ти ще не торкалася його?
Годі. Мама повернеться.
Я і їй дам торкнутися. У чому проблема?
Хочеш взяти до рота?
-Корро, усе гаразд? -Так. Годі.
Я мушу йти, Джанні. Уже пізно.
Але було весело, так?
-Побачимося ще? -Ні. Мені потрібно вчитися.
Навіщо? Ти ж така розумна.
«Така розумна»? Я провалилася!
Я проштрикнула ручкою ногу хлопцю й мене завалили.
Я проведу тебе.
О, точно!
Я забув, навіщо прийшов.
-Тобто? -Боже.
Ніхто б не хотів слухати Вітторію. Вона б таке влаштувала.
-Вітторію? -Так.
Чого вона хоче?
Нічого. Вона прислала забрати браслет.
-Браслет? -Так.
Навіщо?
Вона каже, що
ти погано поводишся.
Що ти не дзвониш їй. Якщо тобі щось не підходить, ти зникаєш.
Ти не любиш родичів, як казала.
І вона каже, що ти геть як твій батько.
Гаразд. Поговорю з нею.
-Ні. Віддай браслет. -Ні.
Скажи їй: «Джованна сама принесе тобі браслет».
Ти дуже рішуча.
Гаразд.
-Що я можу сказати? -Нічого.
Тобі вже час.
Іди!
-Я проведу тебе. -Дякую.
Ти така добра. Де двері?
Не можу знайти дороги!
Як справи в школі?
Добре.
Ти вчишся?
Звісно.
-Як тобі нові однокласники? -Не знаю.
Треба подумати.
Якщо хочеш сміятися, смійся.
Ти мене лякаєш.
Лякаю?
Так.
Твоя привабливість мене лякає.
Дякую.
Я говорив з директоркою.
Я переконав її у твоїй правоті.
Цей хуліган заслужив ручку в стегні.
Не варто було.
Нехай це буде уроком.
Ти можеш приструнити будь-кого.
Упродовж навчання вона буде на твоєму боці.
Не на моєму. На твоєму.
Не сподобалась моя поведінка?
Ні, узагалі-то, ти молодець.
Якби запросив її на побачення, вона б погодилася.
Лицемір.
Що я мав зробити?
Не лізти в чужі справи.
Ти пішов.
У тебе є інша дружина. Інші доньки.
Дай нам з мамою спокій.
Ми з нею турбуємося одне про одного.
А ти моя єдина донька.
Брехня.
Ні, це правда.
Іноді ми брешемо, щоб
захистити тих, кого любимо.
Ну от.
Прояв маячні тих, хто заробляє брехнею.
Пам'ятаєш, як я колись називав тебе Крокет?
Крокет.
Коли доїси, підемо. Тебе підвезти додому?
Поясни дещо.
Коли ти кажеш «додому», це мій чи твій дім?
Куди захочеш.
Ти вмієш залазити людям у голову.
Але коли ти це зробив
і вони виконують твої забаганки, яке задоволення це приносить?
Ходімо.
Передавай мамі привіт.
Коррадо приходив до мене.
-Хто такий Коррадо? -Син Маргарити.
Чого він хотів?
Нічого. Я йому подрочила й він пішов. Бувай.
ГАЗЕТА L'UNITÀ
Тато передавав привіт.
-Ти їла? -Так.
Що ти їла?
Панцеротті, смажене тісто, крокети.
-Ти завжди їси одне й те саме. -Так.
Він старішає. Це йому шкодить.
Поглянь.
Його стаття на перших шпальтах L'Unità.
«Центр і передмістя.
Нестабільність на краю прірви».
Він так радітиме. Він не казав?
Про що ви говорите?
Ні про що.
Гаразд, хочеш її прочитати?
Ні.
Не розумію, навіщо ти її читаєш.
Тобі не соромно?
ЗАВТРА
Що це?
Вона для тебе.
Я перебирала книжки. Знайшла в словнику.
-Тут тітка Вітторія. -Глянь, який гарний твій тато.
Вони тут щасливі.
Хто ця жінка?
Твоя бабуся.
-Якою вона була? -Злою.
Чому?
Турбувалася більше про незнайомців, ніж про дітей.
Вона носить мій браслет.
Я й не помітила.
Я одразу побачила.
Так? Я дала тобі фото, щоб ти на тата подивилась. А ти й не глянула.
Глянула. Він не такий гарний, як ти кажеш.
Він дуже гарний.
Але ти надто молода,
щоб зрозуміти особливу красу розумного чоловіка.
Він схожий на тітку Вітторію.
Він пішов від мене. Не від тебе.
Він пішов від нас.
Я його ненавиджу.
Це моя турбота.
Ти цього не робиш, тож зроблю це за тебе.
Розумію, ти сердишся.
Але твій батько — чесна людина.
І по-своєму вірна.
Усі ці роки він любив лише Костанцу.
Варто дивуватися тому,
що він хотів віддати їй браслет його матері?
Щось сталося?
Святкуємо день народження Іди.
Ходімо.
Ходімо, Джованно. Постарайся трошки.
Іда завжди питає про тебе.
Адріано?
-Що? -Відвезеш мій мопед додому?
Обережно зі зчепленням.
-Звісно. Я подбаю про все. -Дякую.
Ріно.
Нещодавно ти наснилася Анжелі.
Вона шукала черевичка. Не могла ніде знайти.
Тоді ти його знайшла.
Я не винна, що ми не бачимось.
Твоя правда.
Наречений, обійміть наречену. Тримайте її.
Стривай, Сальвато. Зробимо фото без церкви.
Продовжуйте.
Обережно! Усе гаразд?
-Так. -Точно? Усе гаразд?
-Чудово. Посмішка. -Ось і приїхали.
Ще одне фото. І ще одне.
Твій батько хвилюється за тебе.
Він не спить. Уночі задихається.
Він сумує за тобою, як і Анжела та Іда.
Я теж сумую за вами.
І за Маріано.
Ніхто не винен. Ми іноді помиляємося.
Ми ненавмисно ображаємо інших.
Ти така мудра.
Ні. Я прочитала купу романів.
Видно, що я плакала?
Ні.
Слухай, зробиш мені послугу?
Так.
Звісно.
Ви забагато брешете.
Чудово. Погляньте одне на одного.
Не рухайтеся. А тепер цілуйтеся.
Вітаю.
-Дякую. -Дякую.
Дивіться, кого я вам привела.
-З днем народження. -Дякую.
Тоніно — особливий.
Говорить мало й повільно.
Але завжди лише важливе.
Він щодня забирає мене зі школи.
Він гарніший за всіх інших.
Якось він узяв мене поїсти піци з Джуліаною та її хлопцем — Роберто.
І я не розумію, чому Джуліана так його кохає.
Він простий собі хлопець.
Він і Тоніно подобається.
Каже, що він розумний, але, гадаю, Тоніно кращий.
Анжело, обережніше. Не балакай стільки про Тоніно.
Якщо батьки дізнаються, що ви разом, стане непереливки.
-Мамі не можна знати. -А Маріано?
Ще гірше.
Якщо мій тато дізнається…
Твій тато — ніхто! Він мені не вказує.
Анжела має рацію. Наш батько — Маріано.
Але ми вирішили, що ми нічиї доньки.
Навіть не нашої мами.
Вона повія. Вона повія твого батька.
Якось я плюнула на фото свого батька. Зробили б так?
Я б плюнула на фото мами.
Я б не плювала. Узагалі.
-Я б посцяла на фото батька. -Нумо разом.
-Я напишу про тебе. -Тобто?
Напишу про те, як ти пісяєш на фото Андреа.
Історію?
Так.
Якщо любиш такі історії, я розкажу, що зробила.
А що ти зробила?
Я більша повія, ніж твоя матір.
У тебе є хлопець?
Він не потрібен для цього.
Повії роблять це з будь-ким.
І що ти зробила?
Хлопці знімають штани й дають потримати члена.
Хіба це не огидно?
Огидно. Він смердить громадським туалетом.
А поцілунки — це класно.
Не знаю. Хлопцям набридають поцілунки.
Це неправда. Тоніно часто мене цілує.
Він тебе цілує, а потім? Що ще?
Він мене поважає.
І що ти з цим робиш?
Це означає, що він мене любить! Тебе, може, ніхто не любить!
Ти й школу завалила.
Це правда?
-Так, це правда. То що? -Ми не розкажемо.
Прокиньтеся вже!
Лише такі сучки вчаться, отримують повагу й складають іспити!
Мене не поважають, я не вчуся і я повія.
Три, чотири, з днем народження!
-Вітаємо! -Дякую.
Ура!
Я вже доросла. Відвали.
Ідо, увічливіше!
Чому Маріано не прийшов?
Джованно, припини. Будь увічливішою. Годі.
А що я сказала?
Ти знаєш, про що я.
Перепрошую. Я в туалет.
З днем народження, сонце.
-Чому в тебе браслет мами? -Дала.
Навіщо ти дала його їй? Я хотіла його!
І я хотіла.
-Поверни браслет, Джово. -Нізащо.
Це браслет Джованни. Я віддала його їй.
Навіщо ти це зробила?
-Бо вона хороша, старанна дівчина. -Годі вже.
«Хороша, старанна дівчина»? Я штрикнула хлопця й завалила рік.
Віддай браслет Костанці, Джово.
Ні. Це браслет бабусі. Не віддам його.
Я знаю, кому він належить. Віддай його зараз же!
Ти мене дістав!
Браслет належить Джованні.
Більше не хочу нічого чути.
Зі святом, сонце.
Дам тобі шматок торта. Передаси мамі.
Добре.
Злякалася?
Бо я вже не такий, як раніше.
Може, твоя правда.
Можеш зупинитися?
Я люблю тебе.
Я люблю тебе, Джово. Як і твою маму.
Я люблю тебе.
Тобі не дивно від того, що цей біль — прояв твоєї любові?
Чому ти мене не розумієш?
Хоча б спробуй
поспівчувати мені й побачити, як мені, трясця, боляче!
Не можу поспівчувати.
Усе життя я вірила, що ти був хорошим.
Дай мені час звикнути до того, який ти насправді.
Пробач, якщо засмутила.
Ти нічого не розумієш.
Я не засмучений.
Мені добре.
Зрозуміла?
Ви з мамою змусили мене
брехати, щоб не зробити вам боляче.
Я кохав твою матір.
Потім я закохався в іншу жінку.
Я закохався в Костанцу й мені не соромно.
Я взяв те, чого хотів.
Перепрошую, навіщо ви надіслали рифлені бокали?
Мені вони не дуже подобаються.
У вас є якісь інші?
Дякую.
-Що ти казав? -Нічого.
Вони завжди присилають не ті бокали.
Скажи мені дещо.
Цей халат тобі не заважає?
Заважає.
Поговоримо про брехню?
Твоя матір не відмовлялася від залицянь.
Але не хотіла продовжувати.
Їй бракувало сміливості обрати. А я обрав.
Бо я пристрасний.
Тепер я можу сказати правду.
Я люблю тебе понад усе на світі.
Але вам з мамою краще перестати мене бісити.
Хто сказав, що я маю тебе покинути?
Краще б я помер, ніж відчував цей біль
Я помираю, помираю, помираю
Подих мого серця Ти моя любов
Я помираю, помираю, помираю
Подих мого серця Ти моя любов
Хто сказав це, любове моя?
Моє серце розбивається потроху
Я помираю, помираю, помираю
Подих мого серця Ти моя любов
Я помираю, помираю, помираю
Подих мого серця Ти моя любов
Уперше я покохався з тобою
І ти невдячна забуваєш мене
Помирімося, моя любов Подих мого серця…
-Мамо? -Так?
Мамо, ти…
Що?
Нічого.
Я люблю тебе.
Добре навчилася.
Дякую.
Твої друзі роблять такий макіяж?
Не повіриш.
-Як дістанетеся Казерти? -Потягом.
Учителі їдуть?
Ні. Це ми самі організували.
-Гаразд. Не затримуйся допізна. -Добре.
Привіт.
Ні, сонце, ти сідаєш зі мною.
Я сяду тут, дякую.
Ти глуха? Я казав тобі сидіти тут.
І залишити Розаріо самого? Він же наш водій.
Водій? Ти належиш мені. Ти сидиш там, де я.
Ще чого придумай. Ти слабак!
Сидітиму, де захочу.
Бовдуре.
Латиноамериканський коханець.
Це твоя машина?
Звісно.
-То ти багатий? -Так.
Підемо потім до Парко деля Рімембранца?
Куди захочеш підемо.
Але робитимеш, що скажу.
Корро, заспокойся.
Джанніна — жінка. Вона робить, що захоче. Так?
Можна взятися за важіль?
Звісно.
-Навчиш мене? -Звісно.
Зніми свого шарфа. Трошки послаб його.
Ні.
-Розкрийся трохи. Дай поглянути. -Годі.
Гей, Джанні.
Хіба не бачите, як мені бридко від вас?
Ледь стримуюся.
Ходи, Джанні, ми чекатимемо тут.
-Трохи далі, на повороті. -Добре.
Не кажи їй, що приїхала з нами, добре?
Швидше, будь ласка! Уперед!
-Привіт, Вітторіє. -Привіт.
Хочеш смаженого каштана?
Дякую. Красно дякую.
Твоя матір ще в лікарні?
Так, провідаю її сьогодні.
Поцілуй її.
Дякую.
Я помилялася.
У тобі немає моєї крові.
Ти чужа.
Віддай мені мій браслет.
Ти його не заслужила.
Не хотіла віддавати. Думала, що він мій.
Але потім зрозуміла,
що він твій.
Ось.
Я віддала його тобі.
Твоєї любові достатньо.
Ходімо, бо спізнимося.
-Куди? -До церкви.
Роберто говоритиме.
Потім їстимемо в Маргарити. Ходімо.
-Я не хочу тебе турбувати. -Замовкни. Дай руку.
Що? Усе гаразд?
Гарний день, так?
Ти приїхала з Коррадо й тим іншим покидьком?
-Ні. -Ні?
Кляті ідіоти!
Матимете справу зі мною!
Стійте! Покидьки!
Погань!
Якого біса?
Ти брехуха, так?
Так.
Байдуже.
Усі час від часу брешуть.
Нічого. За це не страчують.
-Хочеш послухати Роберто? -Так.
Добре.
Який жах.
Я боюся Вітторії та її зневаги.
Я ненавиділа Коррадо і Розаріо.
Я не могла й себе терпіти. Я була виснажена.
-Ви готові? -Так.
-Підемо? -Я зараз буду.
Скажу дещо Джованні.
Добре.
Але тоді Роберто, так, він,
сідає біля мене й спокійно зі мною говорить.
Так, ніби я важлива для нього.
Можна почитати?
Докори сумління.
Дуже сильне поняття.
Означає біль, каяття.
Його потрібно очистити від негативних конотацій.
Перестати пов'язувати його з пихою,
лицемірством,
брехнею.
Докори сумління — як голка, що несе за собою нитку.
І де-не-де вплітається в наше буття.
Це найвища форма самоусвідомлення.
Вони, як ніж, що травмує нашу свідомість
і не дає їй заснути.
Іди. Уперед.
Перепрошую, вони чекають на тебе.
Ти не йдеш, Джово?
Брати й сестри, хвилинку уваги.
Нашим гостем сьогодні буде Роберто Матезе.
Роберто — молодий хлопець, що хоче поговорити з нами,
а говорить він чудово. Він допоможе розкрити наші серця.
Я злякалася.
Бо вперше в житті
я подумала, що хочу з кимось покохатись.
Сьогодні я поговорю про докори сумління.
Уявіть голку, що протягує нитку через полотно одягу.
Джанні!
Цей одяг — наша душа.
А нитка…
Джанні, привіт! Залазь!
-Що ти тут робиш сама? -Нумо з нами!
Чорт!
ЗАСНОВАНО НА ОДНОЙМЕННОМУ РОМАНІ ЕЛЕНИ ФЕРРАНТЕ
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич