Co se děje, dítě?
Není to fér.
Potkala jsem někoho, kdo mi konečně připadal skutečný.
Kdo na mě nekoukal přezíravě.
Nechoval se ke mně jako k dítěti. K věci, kterou si přizpůsobí podle sebe.
Teď říkáte, že se nevrátí.
Co si počnu?
Připadám si ošklivá.
S ošklivou osobností.
Ale myslím, že toužím po lásce.
- Ahoj, Gianni. - Ahoj, Corro.
Nechceš se projet?
Dej si pohov, Corro.
Něco máš?
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Pak se na mě podíval a řekl:
„Vypadáš jako vařená ryba.“
Nikdo neví.
Spíš jako ryba na másle.
Jsou mastné, vypadají jako špinavé. Strašně se mu to nepovedlo.
- Kdo tě stříhal? - Lino, jako obvykle.
No jistě. Tím se to vysvětluje.
- Ahoj, tati. - Ahoj, Giovo.
Všechno v pohodě?
Jo.
Nemáš špetku sebeúcty?
Neznechucuje tě?
Nic si nedomýšlej. Jen jsem mu uvařila kávu.
- Pořád jsem znechucená. - To je dobré vědět. Děkuji vám oběma.
Občas zapomínám, že ho nenávidím.
Když vám to tak vyhovuje… Já jdu.
- Kam jdeš? Zrovna jsi přišla. - Hej, počkej. Giovo.
- Krátké, že? - Co?
Moje vlasy.
Promiň, tvoje vlasy mě nezajímají.
Stárnu.
Mně připadáš mladší.
V dětství ses mi zdál starší.
Bolest tě mladším neudělá.
Možná není dost silná.
Giovanno, nebuď na něj tak tvrdá.
Chci si přečíst evangelia.
Teď ho vážně chceš nasrat.
Proč?
Jeden kluk o nich mluvil tak, že mě to zaujalo.
A jsi zamilovaná.
Ne, chci s ním jen kamarádit.
Jak se jmenuje?
Roberto Matese.
Roberto Matese?
Existuje mladý křesťanský ideolog stejného jména.
Tak to bude on.
A potkali jste se v Pascone?
Ano, je odtamtud, ale teď žije v Miláně.
Vittoria nás seznámila.
Jsem rád.
Ano.
Některé lidi stojí za to lépe poznat.
Pokud jde o evangelia, pamatuj, že se musí studovat.
Chápeš? Nemůžeš je jen tak číst.
Něco ti ukážu.
EVANGELIUM
Tady je.
Když ho budeš číst s odstupem, jako příběh, nadchne tě.
Je plné nespravedlnosti.
Díky.
Giovo. Jaký je ten Matese?
Dívá se ti do očí.
- Čau. - Čau
Ahoj, Nello.
Už jdu.
- Vyprovodím tě. - Ne. Ahoj.
„CENTRUM A PŘEDMĚSTÍ“
ZLATÁ KOSTKA 13. ŘÍJNA 1996 VE 21:00
Počkej, já tě chytím!
Ne, Tonino!
Nechci být blízko tebe!
- Giovo, udělej pro mě něco. - Povídej.
- Vezmi si Tonina zpátky. - Kdy byl můj?
Vezmi si ho. Už ho nechci.
Ne, díky. Jen si ho nech.
- Chtěla jsem ho, protože se ti líbí. - Cože?
Giovo, od malička se mi muselo líbit všechno, co se líbilo tobě.
Ale teď ti je 16.
Je čas si sama vybrat, co se ti líbí.
A Tonino vypadá jako hodný kluk.
S ním se někam dostaneš.
Tonino je k ničemu.
- Přeháníš. - Nepřeháním.
Když jsme spolu, vzdouvají se mu kalhoty.
Cítím to a líbí se mi to, tak se k němu přitáhnu blíž.
A co udělá? Odtáhne se a řekne: „Ne! Vážím si tě!“
Je bezpáteřní.
Když jdeme společně ven, držím se Giuliany.
Aspoň se s ní zasměju! Jinak by to byla nuda.
- Říká, že jsi výjimečná. - Já?
Ano. A já jsem na to pyšná.
Vlastně to říká Roberto. Ona samozřejmě souhlasí.
Jdeme. Za chvíli přijde Roberto.
Roberto tohle, Roberto tamto. Jsi do něj snad zamilovaný?
Vidíš, Giovo?
Snažím se být vážný, a ona mě jen podezírá.
- Vážně tě podezírám. - Vidíš?
Jdu si pro něco k pití.
Byl to bubák z dětství.
Byla to silueta.
Hubená a neklidná.
Byla to rozcuchaná postava, která číhala.
V koutech domů, když padá noc.
Zas a zas se s povzdechem otáčím,
celé noci nespím,
obdivuji tvou krásu
a dívám se, jak noc ubývá, až přijde svítání.
Teď kvůli tobě
nemůžu spát.
Moje bolavé srdce už nemá klid…
Každopádně, Tonino, nemyslím, že je špatné někoho obdivovat, naopak.
Ostatní Robertovi nerozumí, ale já ano.
Když jsi mu nablízku,
cítíš se důležitá.
- Takže je jako poklad. - Ano.
Musíš ho chránit.
Cítíš se pochopený?
Jedno je jisté.
Nebudu zavřený v kleci.
Nedokážu odhadnout vzdálenosti. Narážím do věcí.
Jsem jediná, kdo ztrácí zrak?
Byla jsem skutečnější, když jsem všechno viděla jasně,
nebo teď,
když mě moje nejsilnější pocity,
nenávist, láska,
oslepují?
To byla krásná slova. Výborně jsi to napsala.
Ahoj.
Tak jsme tady.
Sluší ti to.
Jak se máš?
Costo, posaď se.
Už dlouho ti chci zavolat, ale nikdy nenajdu odvahu.
- Chtěla jsem ti to vysvětlit. - Vysvětlit?
Teď to chce vysvětlit. Co vysvětlit?
Už nic nechápu.
Možná se ti chce brečet.
Máš štěstí.
Očividně jsi neplakala dost.
Mně už slzy došly.
Nello, nebuď zlá. Víš, že tě mám ráda.
Všichni v tomhle městě říkají, jak se mají rádi.
Je to lež. A ne moc dobrá.
Máš pravdu.
Vrstvíme jednu lež na druhou
v domnění, že když se všechny smíchají dohromady,
stane se z nich pravda.
Jen proto, že jim nakonec uvěříme.
Šla jsem za svými city. Nebylo to nic proti tobě.
Šla jsi za svými city?
Řídila ses instinktem?
Ano.
Jako zvířata.
Tak mi odpověz, protože teď jsem zmatená.
Jsi žena, nebo zvíře?
Chybíš mi.
Chybí mi naše večeře.
Nepřijdeš za mnou do Posillipa?
Do té díry, které říkáš domov, u té stoky, které říkáš moře?
Tam už nikdy nevkročím.
Ahoj, Costo.
Ahoj, Nello.
Tady je to.
Pořád jsme fajn parta, ne?
Připijme si. Na ty, kdo nás nenávidí.
To tedy ne.
Na nás čtyři.
Na to, že jsme zase tady.
Všichni spolu.
Na zdraví.
Ježíši, to víno je vždycky nechutné.
To je jedno.
SLUNCE BUDOUCNOSTI
Vítr fouká a divá bouře zuří.
Do bot nám teče, však musíme dál jít.
Vybojovat tohle rudé jaro.
Tam, kde vzchází budoucnosti jas.
Vybojovat tohle rudé jaro.
Tam, kde vzchází budoucnosti jas.
Každá čtvrť je domovem rebelů,
ženy po nich slastně vzdychají.
Hvězda jasná je vede nocí tmavou,
srdce plá, když silou udeří.
Hvězda jasná je vede nocí tmavou,
srdce plá, když silou udeří.
Jestli však smrt krutá na nás čeká,
hned partyzáni zle pomstí život náš.
Nesmlouvavý trest na tvou hlavu padne,
to, fašisto, za svou zradu máš.
Nesmlouvavý trest na tvou hlavu padne,
to, fašisto, za svou zradu máš.
Vítr slábne, bouře už se tiší,
domů míří hrdý partyzán.
Prapor rudý ve větru pyšně vlaje,
vítězství, svoboda patří nám.
Prapor rudý ve větru pyšně vlaje,
vítězství, svoboda patří nám.
Nejde jen o předměstí.
Veškerá výrazová síla této země
pochází zvenčí, z provincií.
Carlo Levi, Italo Calvino, Pasolini…
Togliatti, Berlinguer, Ingrao.
Vlastně i Ježíš Kristus byl z provincie.
Jsi tak groteskní, že jsi skoro krásná.
Takže nám říkáte,
že není paralela jen mezi centrem a předměstím,
ale i mezi centrem a provincií?
Říkám, že si všichni myslí, že síla a myšlenky jsou v centru.
Ale nikdo nechce přiznat, že to vše existuje
díky energii, která přichází zvenčí.
Z tlaku na předměstí, který přináší nový pohled na věci.
- Změnu. - Ano.
Ježíš má nový pohled.
Etickou sílu, která není jen nesobecká,
ale přináší i novou energii.
Cílem je vytvořit spojení mezi tím, kdo je uvnitř a kdo je venku.
To je podstata toho všeho.
Nejen potíže na předměstí, ale i inovační potenciál nevinnosti.
Nevím, jestli víte, že jsem z Pascone.
Z místa, odkud je nejtěžší se dostat.
A ať jdete kamkoli, všude ho nesete s sebou.
Neměli bychom se příliš soustředit
na novou energii předměstí,
ale na problémy chudých.
Tedy na to, jestli existují styčné body
mezi dobrými komunisty, jak jim dnes říkáme,
a dobrými katolíky, je to
schopnost starat se o ubohé.
Myslím, že na tom se ochotně shodneme. Musíme navrhnout řešení.
Například
mám otázku, milý Matese.
Když Ježíš vyhnal obchodníky z chrámu,
byl jen rozhněvaný, nebo měl plán?
Je běžné, že nás katolíky často oslovují ukvapeně.
Třeba říkají:
„Jestli Bůh existuje, proč nevyřeší problémy světa?“
To je v podstatě ta otázka.
Existuje ruské přísloví.
„Bůh zná pravdu, ale neříká ji hned.“
To je rozdíl mezi katolíky a nevěřícími.
My katolíci máme dlouhodobý plán.
A když čtete evangelia s odstupem, je tento plán zřejmý.
Výborně.
Díky.
- Výborně, Roberto. - Správná věc, ne? Ahoj.
Byl jsi skvělý.
- Slyšeli jste mě? - Každé slovo. Byl jsi skvělý.
Taky jsem četla evangelia.
Všechna čtyři.
- A co si myslíš? - Nefungují.
Uvažuje jako její otec.
Jak to? Vysvětli mi to.
Ježíš je syn Boží, a dělá zbytečné zázraky.
Zradí ho a ukřižují.
A nejen to. Prosí Otce, aby ho kříže ušetřil,
ale ten nijak nezmírní jeho utrpení.
- To je pravda. - Proč nezaujal jeho místo?
Podle evangelia Bůh stvořil svět, který nefunguje,
a zodpovědnost za toto selhání hodil na svého syna. Proč?
Bůh není jednoduchý.
Měl by být, jestli chce, abych to pochopila.
- Máš ráda poezii? - Ano.
- Čteš ji? - Někdy.
Poezii tvoří slova. Jako tento náš rozhovor.
Osvobodí-li básník naše slova z tohoto tlachání,
uvolní z jejich banality nečekanou energii.
Bůh se projevuje stejně.
Bůh není básník.
Je někdo jako my, kdo ví, jak psát poezii.
Ale vědět, jak ji psát, to ti otevře oči, to tě překvapí.
- Má-li talent, tak ano. - Otřese tě a ohromí.
Proč bych měla věřit v otřesení?
- Už pojď. - Kvůli náboženskému duchu.
Co je náboženský duch?
Podobá se vyšetřování v detektivce.
Jen záhada zůstává záhadou.
To je náboženský duch.
Posun vpřed. Vždycky vpřed, dokud se neodhalí to, co zbylo.
Neslyším tě.
Nezatracuj to, Giovo. Dej tomu čas.
Evangelia říkají mnohem víc, než ses dočetla.
Roberto, už musíš jít. Je pozdě. Jdeme.
Drahoušku.
Byla jsi fenomenální.
Skutečný génius. Výborně.
Skvělá. Vážně.
Díky.
„Mají-li věci zůstat stejné, musí se změnit.“
Výborně. Teď jdeme. Je pozdě. Zítra máte školu.
Usneme u Geparda.
Pustí si k usínání Geparda.
Pojďme taky.
- Slyšela jsi mě mluvit? - Byla jsi skvělá.
Říkala jsem ti to. Byla jsem hrdá, přísahám.
Byla jsi skvělá.
Chápu.
Počkej.
- Vkládáš do slov tolik síly. - Ty ještě víc.
Uvidíme se brzy?
Musí jít, nebo nestihne vlak do Milána.
- Čau, Angelo, Tonino. - Giuliano, pohni!
- Jdeme. - Čau.
- Polibte se a pohněte zadkem. - Ahoj.
- Čau, lásko. - Čau.
Vezmi s sebou Giovannu do Milána.
Dobře.
Tys ho ohromila.
- Ale chudák Giuliana. - Proč?
Poznáš, že se nudí. Předstírá, že ne, aby si ho udržela.
- Čau, Vittorie, mami. - Ahoj.
- Co to děláš? - Ty lstivá mrcho.
Tváříš se jako její kamarádka.
- Vittò, o čem to mluvíš? - Přestaň.
Proč se mícháš mezi Giulianu a jejího chlapce? Jsi děvka?
- Mlč, Vittò! - Prosím.
- Nemíchám se mezi ně. - To jistě!
- Mami, umlč ji. - Prosím, uklidni se.
Běž si najít někoho svýho!
Předváděla ses,
natřásala ses před ním jako pávice,
používala spoustu krásných slovíček.
A ten blázen tě poslouchal a byl úplně paf.
Postavila ses mu a teď se mu líbíš.
Roberto už žije v Miláně.
Mají to těžký, i když se mezi ně nebudeš plést!
Jo, Roberto je daleko. Ale jejich láska je čistá.
Jsi pozérka.
Gianni, ty nic nevíš.
Láska není čistá. Je špinavá.
Jako okna na záchodcích.
Dej si pozor, Giulio. Jsi prostá holka.
Tohle je vlčice v rouše beránčím.
To by stačilo.
Pojďme, než jí dám facku.
Vittò!
- Fajn. - Neutíkej, nebo spadneme ze schodů.
Jdeme. Za chvíli začne film. Aspoň se zasmějeme.
Ta děvka se musí naučit, jak se chovat!
Pojďme.
Matka, kurva nebo špatná kopie muže,
to je žena v této části světa.
Byla k tomu předurčena od narození.
Jestli jí vládnou srdce jiných lidí, je zatracena.
Matka, kurva nebo špatná kopie muže.
Z této části světa si přála víc.
Uznání nejen za syny, jež porodila.
Za toto krásné tělo,
za výprasky, co jsem dala,
jen proto, že jsem se narodila jako žena.
Nikdy jsem si srdce nezamkla na klíč
jen proto, že jsem se narodila jako žena.
Jen proto, že jsem žena.
Nezapomeň.
Nezapomeň, protože život utíká.
Nikdy na sebe nezapomínej.
- Z cesty! - Hej!
Uhneš z cesty? Co?
Uhni, nebo tě přejedu.
Hej, vlasatče! Víš, co je šampon?
Ahoj, Gianni! Ty jsi taky v týhle díře?
Co tady děláš?
Přijeli jsme udělat trochu pozdvižení.
- Roberto už mluvil. - Sakra!
Rosario, nestihli jsme ho. Říkal jsem ti, ať děláš.
Gianni, myslíš, že jsi lepší než my? Copak nevíš, kdo jsme?
Jsem posraná strachy, Corro!
Nevytahuj se. Rosario je do tebe zamilovaný.
Umí mluvit sám, nebo potřebuje mluvčího?
Možná nevypadá, ale stydí se.
Postavila ses mu a teď tě miluje.
Pořád mluví o tvých kozičkách.
- Mám ráda jinýho. - Koho?
To ti nemůžu říct.
Jsi coura.
Když budu chtít, tak klidně.
Nech to být, Rosario. Jdeme. Je to tu samej komunista.
- To jo. - Tak proč nejdete pryč?
- Půjdeme pryč spolu? - To jsem fakt myslela.
Gianni, fakt se mi líbíš. Upřímně.
Asi jsem se zamiloval.
Ani sochy v paláci Caserta nemají kozy jako ty!
A ty máš zuby jako bobr Don Chuck.
- Mám svý obdivovatelky. - Tak se jdi líbat s nimi.
Nebuď zlá. To není fér. Počkej.
Je tu Giuliana.
Zeptej se jí na můj krásný dům s výhledem na moře.
- Rosario, už toho mám dost. - No tak!
Miluješ Roberta Mateseho?
Zbláznil ses?
Zapomeň na ni. Povídej.
- Mám ho sem přivézt? - Udělal bys to?
- Jak poručíš. - A on přijde?
Spontánně ne, ale přesvědčím ho.
Rosario, jsi směšný.
Roberto by nikdy neudělal nic, co by nechtěl.
Záleží, jakou silou ho přesvědčíš.
- Giuliano. - Jdeme.
Nemluv s tím pitomcem.
Nemluvím. On mluví se mnou.
Vážně jsi s ním spala?
Přijde chvíle, kdy to chceš mít za sebou.
- Děsí mě. - Kdo, Rosario Sargente?
Neboj se, věř mi. Je to nešid.
- Co je nešid? - Neškodný idiot.
Z Vittorie si nic nedělej.
Vykládá kraviny.
Vittoria říká zlý věci, ale ne kraviny.
A ty umíš mluvit, ale někdy bys měla mlčet.
- Ale… - Sklapni.
Počkej.
Tonino, ne!
- Kočko. - Hej, kočičko!
KINO STŘEDOMOŘÍ
- Tak běž. - Vezmu tohle.
- Tady máš. - Díky.
- Není zač. - Půjdeme?
No tak, Angelo.
Massimo Troisi je můj oblíbený herec.
Viděl jsi tu holku?
Dobrý večer.
Čau, kočky. Nesednete si k nám?
Ukážeme vám dobrý kino.
Co? Chceš se smát? Pojď sem.
Pojď se smát tomuhle péru.
Máš krásný vlasy. Jsou jako hedvábí.
Obtěžují nás. Uděláš s tím něco?
Angelo, nech toho.
Pojďme dopředu. Odtud není vidět. Jdeme, Angelo.
Tonino, mám toho dost. Skončili jsme.
Jo, dej mu kopačky a pojď k nám.
MAURO BERARDI UVÁDÍ
FILM MASSIMA TROISIHO
OMLOUVÁM SE ZA ZPOŽDĚNÍ
No tak, jdeme.
- Hej. - Držte huby!
Hej, uhni. Šoupni se.
- Uhni. - Nepřekážej.
Tady jsme. Stýskalo se vám?
Necháš si od toho kreténa poroučet? Chceme se dívat s tebou.
- Slyšíš? Říká ti kretén. - Kretén.
Tonino, slyšel jsi to?
Probuď se, Tonino!
Pojďme hned odsud!
Zasraný idioti.
- Teď jste mě nasrali! Jste tři čuráci! - Toni!
Už jsme podělaný! Vybíjíš se na holkách.
Hej! Já tě zabiju!
Přestaňte! Klid!
- Hej! - No tak! Běžte!
Tonino, přestaň!
Dost! Nechte toho!
- Dost. - Dost, Tonino.
Přestaň.
Vidíš, co udělali?
Dobře udělal. Koledovali si.
Policie!
Padáme odsud!
- Jsi kráva. - Jak se opovažuješ?
Jsi sobecká mrcha. Na nikom ti nezáleží.
Chováš se jako děvka, a teď utíkáš?
Jak se opovažuješ?
Mlč, Angelo, nebo ti vyškubu vlasy.
Jen to zkus!
- Vyškrábu ti oči! - Přestaňte, holky.
- Angelo, to přeháníš. - Já přeháním? A co tahle?
„Tahle“? Tak říkej ségře!
- Jdeme. - Policie. Přehnala jsi to.
- Já? - No tak, pojď!
Gianni, stůj!
Jsi v pořádku?
Co je?
Gianni, odcházím.
- Kam odcházíš? - Do Benátek.
Tady si akorát zničím život, viděla jsi to.
- Kdy odjíždíš? - Vlastně teď.
Ví to Giuliana?
Ne. Neví.
- Nikdo to neví. - Ani Roberto?
Ne. Kdyby věděl, co jsem udělal, už by se mi nikdy nepodíval do očí.
- Pošleš mi adresu? - Jakmile budu nějakou mít.
Proč jsi mi to řekl?
Protože mě chápeš.
Čau, Gianni.
Mezi námi je to ztracený.
Už mě nemáš ráda.
Nic není ztracený. Jen to skončilo.
Tak mi dej pusu.
Už nejsme děti.
Roberto chce, abys se mnou jela do Milána.
PODLE STEJNOJMENNÉHO ROMÁNU ELENY FERRANTE
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo to neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Překlad titulků: Markéta Demlová