Що сталося, дитя?
Це нечесно.
Я зустріла людину, яка здалася мені справжньою.
Яка не зневажала мене.
Вона не ставилася до мене, як до дитини. До об'єкту для ліплення.
Тепер кажеш, що не повернеться.
І що мені робити?
Я почуваюся огидно.
З огидним характером.
Але я хочу, щоб мене любили.
-Привіт, Джанні. -Привіт, Корро.
Хочеш покататися?
Відчепися, Корро.
Ти зайнята?
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Потім глянув на мене й сказав:
«Ти схожий на варену рибу».
Ніхто не знає.
Більше як риба в маслі.
Жирна. Брудна на вигляд. Він жахливо зробив.
-Хто зробив тобі зачіску? -Ліно, як завжди.
Ну, звісно. Це багато що пояснює.
-Привіт, тату. -Привіт, Джово.
Усе гаразд?
Так.
Хіба ти себе не поважаєш?
Він тобі не огидний?
Не придумуй нічого. Я просто зробила йому каву.
-Мені досі огидно. -Приємно було дізнатися. Дякую вам обом.
Час від часу я забуваю, що ненавиджу його.
Поки ти щаслива. Я йду.
-Куди? Ти щойно повернулася. -Агов. Чекай. Джово.
-Коротке, так? -Що?
Моє волосся.
Вибач, мені начхати на твоє волосся.
Я старію.
Як на мене, молодшаєш.
У дитинстві ти був на вигляд старшим.
Від болю не стаєш молодшим.
Може, тобі не достатньо боляче.
Джованно, не будь такою, будь ласка.
Я хочу прочитати Євангеліє.
Справді хочеш його розізлити.
Чому?
Один хлопець розповів мені про це й заінтригував.
І ти закохалася.
Ні, хочу бути його подругою.
Як його звати?
Роберто Матезе.
Роберто Матезе?
Є молодий ідеолог християнського походження з таким ім'ям.
Тоді це він.
Ви познайомилися в Пасконе?
Так, він звідти, та зараз переїхав до Мілана.
Вітторія познайомила нас.
Я задоволений.
Так.
Деяких людей варто пізнати ближче.
Щодо Євангелія,
пам'ятай, його треба вивчити.
Зрозуміла? Не просто прочитати.
Я тобі дещо покажу.
ЄВАНГЕЛІЄ
Ось воно.
Читай не задумуючись, і воно тебе вразить.
Тут повно несправедливості.
Дякую.
Джово. Який цей Матезе?
Він дивиться тобі в очі.
-Бувай. -Бувай-бувай.
Привіт, Нелло.
Я вже йду.
-Я проведу тебе. -Ні. Бувай.
«ЦЕНТР ТА ОКОЛИЦІ»
ЗОЛОТИЙ КУБ 13 ЖОВТНЯ 1996 О 21:00
Чекай, я тебе дістану!
Ні, Тоніно!
Не хочу бути поруч з тобою!
-Джово, мені потрібна послуга. -Слухаю.
-Забери Тоніно. -А коли він був моїм?
Забери. Він мені не потрібен.
Ні, дякую. Залиш собі.
Я взяла, бо думала, він тобі подобається.
Що?
Джово, з дитинства все, що подобалося тобі, мало й мені подобатися.
Але тобі зараз 16.
Час самій робити вибір, що тобі подобається.
А Тоніно — хороший хлопець.
З яким може щось вийти.
Тоніно — безкорисний.
-Ти перебільшуєш. -Ні.
Коли ми разом, його штани випирають.
Я відчуваю це й мені подобається, тому підходжу ближче.
І що він робить? Відходить і каже: «Ні! Я поважаю тебе!»
Він безхребетний.
Коли ми гуляємо, я завжди з Джуліаною.
Принаймні можна посміятися з нею! Інакше було б нудно.
-Вона каже, що ти надзвичайна. -Я?
Так. І я так пишаюся.
Власне, Роберто так каже. Вона відповідно погоджується.
Ходімо. Роберто йде.
Роберто те, Роберто се. Ти закоханий в нього?
Бачиш, Джово?
Намагаюся бути серйозним, а отримую підозри.
-Завжди підозрюю. -Бачиш?
Піду вип'ю.
Це було страшилкою дитинства.
Це був силует.
Тонкий і страшний.
Це була брудна постать, яка ховалася.
По кутках домів, як наставала ніч.
Я обертаюся і знову зітхаю
Я цілими ночами не сплю
Я захоплююся твоєю красою
І лежу без сну до світанку
Тепер через тебе
Я більше не сплю
Серце болить і не має спокою…
Хай там як, Тоніно, не думаю, що це неправильно захоплюватися кимось, навпаки.
Інші не розуміють Роберто, але я розумію.
Коли він поруч,
ти відчуваєш себе важливим.
-Отже, він наче скарб. -Так.
Який треба оберігати.
Відчуваєш розуміння?
Одне можна сказати точно. Не замкнуть у клітці.
Я більше не можу вимірювати відстані. Я вриваюся в це.
Я єдина втрачаю зір?
Чи була я більше справжньою, коли могла все чітко бачити,
чи зараз…
коли мої найсильніші, найглибші почуття,
ненависть, любов…
засліплюють мене?
Гарні слова. Молодець.
Привіт.
Ось і ми.
Гарний вигляд маєш.
Як справи?
Косто, сядь.
Я давно хотіла тобі подзвонити, але так і не насмілилася.
-Я хотіла поговорити, пояснити. -Пояснити?
Тепер вона хоче пояснити. Що пояснити?
Я вже нічого не розумію.
Може, хочеш поплакати?
Щасливиця.
Мабуть, недостатньо наплакалася.
У мене вже немає сліз.
Нелло, не будь такою. Ти знаєш, що я тебе люблю.
Усі в цьому місті кажуть, як сильно люблять одне одного.
Це брехня. І навіть не дуже вдала.
Ти маєш рацію.
Ми накладаємо одну брехню на іншу
й думаємо, що якщо все змішати у велику купу,
то це стане правдою.
Просто тому, що ми їм віримо.
Я робила те, що відчувала. Не робила на зло тобі.
Ти робила те, що відчувала?
Слідувала інстинкту?
Так.
Як тварини.
Дай мені відповідь, бо я зараз заплуталася.
Ти жінка чи тварина?
Я сумую за тобою.
Я сумую за нашими обідами.
Може, приїдеш в Позілліпо?
У діру, що називаєш домом, над каналізацією, що звеш пляжем?
Я більше туди ні ногою.
Привіт, Косто.
Привіт, Нелло.
Ось і ми.
Ми досі хороша команда, правда?
Виголосимо тост.
За ненависників.
Я так не думаю.
За нас чотирьох.
За те, що ми знову тут.
Усі разом.
Будьмо.
Боже, це вино завжди огидне.
Байдуже.
СОНЦЕ МАЙБУТНЬОГО
Вітер дме А буря вирує
Взуття пошкоджене, але треба йти
Завоювати червоне джерело
Де сонце майбутнього сходить
Завоювати червоне джерело
Де сонце майбутнього сходить
Кожен район є батьківщиною повстанця
Кожна жінка зітхає за ним
Зірки ведуть його вночі
Сильні його серце й рука Коли б'ють
Зірки ведуть його вночі
Сильні його серце й рука Коли б'ють
Якщо нас чекає болісна смерть
Партизан влаштує жорстоку помсту
Сувору долю вирішено
Для підлого фашиста-зрадника
Сувору долю вирішено
Для підлого фашиста-зрадника
Вітер спиняється І буря стихає
Гордий партизан повертається додому
Його червоний прапор розвівається на вітрі
Ми нарешті перемогли, ми вільні
Його червоний прапор розвівається на вітрі
Ми нарешті перемогли, ми вільні
Справа не лише в околицях.
Уся експресивна енергія країни
надходить ззовні, з провінцій.
Карло Леві, Італо Кальвіно, Пазоліні…
Тольятті, Берлінгуер, Інграо.
Власне, навіть Ісус Христос був із провінції.
Ви такі гротескні, майже гарні.
То кажете,
що паралелізм не лише між центром міста та околицями,
а й між центром та провінцією?
Я кажу, що центр там, де всі думають, що є влада, ідеї.
Але ніхто не хоче визнавати, що все це існує
завдяки енергії, що надходить ззовні.
Від тиску передмістя, що приносить новий погляд на все. Розумієте?
-Зміна. -Так.
В Ісуса новий погляд.
Етична сила того, хто не просто безкорисливий,
але й приносить нову енергію.
Мета — встановити зв'язок між тим, хто за, а хто ні.
Бо в цьому й суть усього.
Не тільки труднощі передмістя, але й інноваційний потенціал невинності.
Я з Пасконе, не певен, що ви знаєте, де це.
Місце, звідки вибратися найважче.
Але воно завжди з тобою, де б ти не був.
Не думаю, що варто зосереджуватися
на новій енергії передмістя,
краще на проблемах бідних.
Тобто, якщо є точка домовленості
між добрими комуністами, як ми їх сьогодні називаємо,
та хорошими католиками, це дійсно…
здатність дбати про малозабезпечених.
Думаю, це може бути хорошою точкою домовленості між нами.
Треба запропонувати рішення.
Наприклад,
у мене є питання, дорогий Матезе.
Коли Ісус виганяв купців з храму,
він просто сердився чи мав план?
До нас, католиків, часто ставляться необдумано.
Мовляв:
«Якщо є Бог, чому він не розв’язує проблеми світу?»
Ось у чому питання.
Є російське прислів'я.
«Бог знає правду, але не відразу її розповідає».
У цьому різниця між католиками й невіруючими.
У нас, католиків, є довгостроковий план.
Якщо читати Євангеліє не задумуючись, цей план стане ясним.
Молодець.
Дякую.
-Молодець, Роберто. -Правильно, так? Агов.
Ти був прекрасним.
-Ти мене чула? -Кожне слово. Ти був прекрасним.
Я теж читала Євангеліє.
Усі чотири.
-І що думаєш? -Вони не працюють.
Вона думає, як її батько.
Що маєш на увазі? Скажи.
Ісус — син Божий, але творить марні дива.
Його зраджують і вішають на хрест.
І не тільки. Просить батька врятувати його від цього,
але нічого не робить, щоб полегшити страждання.
-Це правда. -Чому він не зміг зайняти його місце?
Згідно з Євангеліє, Бог створює світ, що не працює,
потім покладає відповідальність за цей провал на сина.
Чому?
Бог непростий.
Має стати простим, якщо хоче, щоб я зрозуміла.
-Ти любиш поезію? -Так.
-Читаєш її? -Іноді.
Поезія складається зі слів. Як і наша розмова.
Якщо поет забере з розмови наші тривіальні слова,
вони вивільнять зі своєї недоречності несподівану енергію.
Бог проявляє себе так само.
Бог — не поет.
Він просто людина, яка вміє створювати поезію.
Але вміння писати розплющує очі, дивує.
-Якщо досвідчений, так. -Він тебе вразить.
Чому я маю вірити у враження?
-Іншим разом. -Задля релігійного духу.
Що таке релігійний дух?
Згадай розслідування у кримінальному трилері.
Лиш загадка залишається загадкою.
Це релігійний дух.
Поштовх уперед. Завжди вперед, поки не розкриють те, що залишилося.
Я тебе не чую.
Не витрачай усе даремно. Прийде час.
У Євангеліє сказано більше, ніж те, що прочитала.
Роберто, треба йти. Уже пізно. Ходи.
Мила.
Ти була феноменальною.
Справжня генійка. Молодець.
Чудово. Серйозно.
Дякую.
«Як хочемо, щоб усе було як є, усе має змінитися».
Добре. Ходімо. Уже пізно. Тобі завтра до школи.
Заснемо під «Леопарда».
Він умикає «Леопарда», щоб заснути.
Ходімо теж.
-Чула, що я сказала? -Ти була чудовою.
Я ж казала. Так пишалася, присягаюся.
Ти була чудовою.
Розумію.
Хвилинку.
Ти вкладаєш стільки сил у слова.
А ти ще більше.
Зустрінемося скоро?
Йому треба їхати, інакше пропустить поїзд до Мілана.
-Бувай, Анжело, Тоніно. -Джуліано, можеш рухатися?
-Ходімо. -Бувайте.
-Цілуйтеся і ворушіть дупами. -Бувайте.
-Бувай, милий. -Бувай.
Візьми Джованну з собою у Мілан.
Добре.
Ти його вразила.
-Але бідна Джуліана. -Чому?
Видно, що їй нудно. Вона вдає, що тримається за своє місце.
-Бувайте, Вітторіє, мамо. -Бувай.
-Що ти робиш? -Ти підла сучка.
І поводишся, як її подруга.
-Вітто, про що ти? -Припини це.
Чому стаєш на шляху Джуліани та її чоловіка? Ти шльондра?
-Стули пельку, Вітто! -Будь ласка.
-Я не стаю на шляху. -Авжеж, ні!
-Мамо, скажи їй щось. -Прошу, заспокойся.
Знайди сама собі когось!
Ти хизувалася,
розмахувала пір'ям, як павич,
використовувала гучні слова.
І цей дурень вислухав тебе й був вражений.
Сперечалася з ним, і тепер йому подобаєшся.
Роберто вже живе в Мілані.
І без твого втручання важко!
Це правда, Роберто далеко. Але їхнє кохання чисте.
Ти позерка.
Джанні, ти нічого не знаєш.
Кохання не чисте. Воно брудне.
Як вікна в туалеті.
Обережно, Джуліє. Ти проста дівчина.
А вона вовчиця в овечій шкурі.
Досить.
Ходімо, поки я її не вдарила.
Вітто!
-Гаразд. -Не біжи, бо впадемо зі сходів.
Ходімо. «Вибач за затримку» починається. Посміємося хоча б.
Ця шльондра має навчитися поводитися!
Ходімо.
Мати, шльондра чи погана копія чоловіка
Це жінка в цій частині світу
Їй судилося це Відколи вона народилася
Якщо це серце інших людей Вона приречена
Мати, шльондра чи погана копія чоловіка
Вона хотіла більшого З цієї частини світу
Щоб її цінували не лише За хлопців, яких народила
За це прекрасне тіло
Або за мої побиття
Просто тому, що я народилася жінкою
Я ніколи не замикала своє серце
Просто тому, що я народилася жінкою
Просто тому, що я жінка
Не забувай, не забувай
Не забувай, бо життя минає
Не забувай про себе
З дороги! -Гей!
Ти відійдеш з дороги? Що?
Рухайся, або я тебе переїду.
Гей, волосатику! Що в тебе за шампунь?
Привіт, Джанні! Ти теж у цій дірі?
Що ви тут робите?
Так. Взагалі-то, приїхали наробити галасу.
-Роберто вже говорив. -Чорт!
Розаріо, ми все пропустили. Я ж казав поквапитися.
Джанні, думаєш, краща за нас? Хіба ти не знаєш, хто ми?
Я така налякана, Корро!
Не будь зарозумілою. Розаріо закоханий у тебе.
Розаріо вміє говорити за себе, чи йому потрібен посередник?
Він сором'язливий.
Ти відмовила йому, тепер закоханий.
Не може припинити говорити про твої цицьки.
-Мені подобається інший. -Хто?
Не можу сказати.
Тоді ти шльондра.
Якщо захочу, так.
Забудь, Розаріо. Ходи. Тут повно комуністів.
-Серйозно. -Чому б вам не піти?
-Чому б не поїхати разом? -Саме те, що мала на увазі!
Джанні, ти мені дуже подобаєшся. Чесно.
Тобто, я закоханий.
Навіть статуї в палаці Казерта не мають таких цицьок!
А в тебе зуби, як у бобра Дона Чака.
-Але маю фанаток. -То поцілуй когось із них.
Не будь сердитою. Це нечесно. Чекай.
Ось Джуліана.
Спитай її про мій чудовий будинок з видом на море.
-Розаріо, мені набридло. -Ну ж бо!
Ти кохаєш Роберто Матезе?
Збожеволів?
Забудь про неї. Поговори зі мною.
-Хочеш, щоб я привів його сюди? -Приведеш?
-Твоє слово — мій наказ. -Прийде?
Не спонтанно, але я його переконаю.
Розаріо, ти дурний.
Роберто ніколи б не зробив того, чого не хотів.
Залежить від того, скільки сили застосовано.
-Джуліано. -Ходи.
Не говори з тим дурнем.
Так і роблю. Це він говорить зі мною.
Ти справді спала з ним?
Настає час, коли хочеться якнайшвидше з цим покінчити.
-Він мене лякає. -Хто, Розаріо Сардженте?
Не бійся, повір. Він ПД.
-Що таке ПД? -Придурок.
Не зважай на Вітторію.
Вона каже лише дурниці.
Вітторія каже погані речі, але не дурниці.
І ти вмієш говорити, але іноді треба замовкнути.
-Але… -Замовкни.
Зачекай.
Тоніно, ні!
-Красуне. -Гей, красуне!
СЕРЕДЗЕМНОМОРСЬКИЙ КІНОТЕАТР
-Іди. -Я візьму ось цю.
-Тримай. -Дякую.
-Будь ласка. -Ходімо?
Ну ж бо, Анжело.
Массімо Троїзі — мій улюблений актор.
Бачив цю дівчину?
Добрий вечір.
Привіт, красуні. Сядете з нами?
Ми покажемо вам гарний фільм.
Що? Ти смієшся? Ну ж бо, іди сюди.
Іди й посмійся з цього члена.
Яке гарне волосся. Як шовк.
Вони нас турбують. Будеш щось робити?
Анжело, припини.
Ходімо вперед. Звідси не видно. Ходи, Анжело.
Мені набридло. Між нами все скінчено.
Молодець, кидай цього ідіота. Іди сюди.
МАУРО БЕРАРДІ ПРЕДСТАВЛЯЄ
ФІЛЬМ МАССІМО ТРОЇЗІ
ВИБАЧ ЗА ЗАТРИМКУ
Ну ж бо, ходімо.
-Привіт. -Замовкніть!
Гей, рухайтеся. Суньтеся.
-Рухайся. -Геть з дороги, чорт забирай.
Ось і ми. Сумували за нами?
Дозволяєш козлу вказувати, що робити? Хочемо подивитися фільм з вами.
-Чуєш? Назвав тебе козлом. -Придурок.
Тоніно, ти це чув?
Прокидайся, Тоніно!
Виведемо його звідси!
Кляті ідіоти.
Чого вчепилися до мене? Ви просто три йолопи!
Ого, нам так страшно! Кидаєшся на дівчат.
Гей! Я тебе вб'ю!
Припини! Заспокойся!
-Гей! -Ну ж бо! Уперед!
Тоніно, припини!
Досить! Припини!
-Досить. -Годі, Тоніно.
Припини.
Дивіться, що вони зробили.
Так йому й треба. Напросилися.
Поліція!
Ходімо звідси!
-Яка ти жахлива жінка. -Як ти смієш?
Ти егоїстична сучка. Тобі начхати на всіх.
Поводишся, як шльондра, а тепер тікаєш?
Як ти смієш, сучко?
Мовчи, Анжело, бо повириваю патли.
Лише спробуй!
-Роздряпаю обличчя, чуєш? -Годі, дівчата.
-Анжело, це перебір. -Перебір? А цій нічого не скажеш?
«Цій»? Сестру свою так зви!
-Ходи, Тоніно. -Поліція. А це перебір.
-Перебір? -Ну ж бо, тікаймо.
Джанні, стій!
Усе гаразд?
Що?
Джанні, я їду.
-Куди? -У Венецію.
Я тут лише руйную своє життя. Ти ж бачила.
-Коли ти їдеш? -Десь зараз.
Джуліана знає?
Ні. Вона не знає.
-Ніхто не знає. -Навіть Роберто?
Ні. Якби взнав, що утнув сьогодні, ніколи в очі би не глянув.
-Надішлеш свою адресу? -Щойно вона з'явиться.
Чому ти мені сказав?
Бо ти мене розумієш.
Бувай, Джанні.
Між нами все втрачено.
Ти мене більше не любиш.
Нічого не втрачено. Це просто кінець.
Тоді поцілуй мене.
Ми більше не діти.
Роберто запропонував поїхати тобі зі мною в Мілан.
ЗА ОДНОЙМЕННИМ РОМАНОМ ЕЛЕНИ ФЕРРАНТЕ
Коли ти маленька, усе здається великим.
Коли ти доросла, усе здається малим.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Кожному своє.
Ніхто не знає.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич