SERIÁL NETFLIX
Nemáš bonbón?
Jeden mám v puse. Chceš ho?
Ahoj.
- Na. - Díky.
Obdivuju tě.
Proč?
Nechceš zapadnout. Cítíš se dobře taková, jaká jsi.
To není pravda.
Jsi hrozně chytrá.
A hrozně vnímavá.
Přestaň.
Nesmějte se.
Roberto trval na tom, abys přijela se mnou.
Jo, abys měla společnost a on se o tebe nemusel bát.
Giovo, nedělej hloupou.
- Měly bychom se vyspat. - Já nemůžu.
Vážně, jsem moc natěšená.
Mám si ho vzít?
Proč ne?
Pořád se bojím. Vittoria se zlobí, když mě vidí bez něj.
Ale pak zase vyšiluje, že ho ztratím.
Buď opatrná.
- Líbí se ti? - Ne.
Proč ne?
- Copak to nevíš? - Ne.
Ten náramek dal Vittoriiný mámě můj táta, který ho ukradl babičce.
Matce mý mámy, která byla tehdy moc nemocná.
Tvůj táta Enzo?
Ano, ukradl ho.
- Teta Vittoria to ví? - Samozřejmě.
- A tvá máma? - Ta mi to řekla.
Doma nikdy moc peněz nebylo
a táta se rád předváděl před cizími lidmi.
Ale nikdy se nestaral, že ublíží těm, kdo ho už milovali.
Způsobil mámě hodně bolesti.
Vittorii taky.
Vittorii?
Vittoria netrpí, Gianni.
Vittoria trápí ostatní.
Pro mě je ten náramek trvalým symbolem těch zlých časů.
Bolesti.
Nahání mi úzkost.
A dokonce přináší smůlu.
Věci smůlu nepřinášejí. Mně se líbí.
Já to věděla. Robertovi se taky líbí.
Pomůžeš mi?
Díky.
- Ahoj! - Ahoj!
- Pomůžu ti. Dej mi kufr. - Díky.
- Co to je? - Já vím, přehnala jsem to.
- Ahoj. - Ahoj.
Jdeme.
Jaká byla cesta?
Docela ušla.
Trochu dlouhá, ale hodně jsme si povídaly.
- Giovo, mám ti vzít tašku? - Ne.
- Rád ti ji ponesu. - Není těžká.
- Dobře. - Díky.
6. KAPITOLA PRAVDA
- Dobré ráno, profesore. - Ahoj, Vincenzo.
Dobré ráno.
Počkej! Vezmi mě s sebou!
- Dobré ráno, profesore. - Děvčata.
Jsme tady.
- Robè, to je hrůza. - Jo, já vím, mám hodně práce.
Co jsou všechny ty papíry?
Úkoly k oznámkování, texty k přečtení.
Roberto. Musím ti něco říct. Promiňte, mám přijít později?
Ne. Povídej.
Děkan zuří. Předvolal si Rinaldiho i Bragliu.
Holky, dáte nám chvilku?
Máme odejít?
- Ano, na chvilku, promiňte. - Promiňte.
- Dobře. - Díky.
Jen chvilku.
Dobré ráno.
Takže tohle je ono. Podzemní doupě.
Koukni na ty knihy. Jako by byly ve vězení.
Mám toho dost. Prý „jen chvilku“. Co máme dělat?
Co bychom dělaly? Počkáme.
Půjdeme domů?
Tys tu kouřila?
Nevěděla jsem to.
Nebyl tam popelník?
Ty jsi takový hnidopich.
Všechno je tu opuštěný.
No, pořád je to krásné.
Jak krásný?
Je to hrůza. Copak to nevidíš?
Pamatuješ? Tady stála pec na pizzu.
- Cože? - Tady. Pec na pizzu.
Krámek se zmrzlinou. Pamatuješ?
Nevzpomínám si.
Mám pro tebe nabídku.
Nabídku práce.
Vážně? To nepotřebuju.
Vittò, nebuď protivná. Nebo odejdu tak rychle, jak jsem přišel. No tak.
Oč jde?
Jedna Costanzina kamarádka má těhotnou dceru.
Hledají někoho, kdo s nimi bude ve dne v noci.
Vittò, jsou velmi bohatí.
Je to dobrá, zajímavá nabídka. Musela by ses přestěhovat do Posillipa.
Do Posillipa?
To jsi chtěl, Andrè.
To jsi vždycky chtěl.
O čem to mluvíš?
Chtěl jsi šukat bohatý paničky,
vypadat jako intelektuál, ale bez námahy, že?
Jen teoreticky.
Promiň, já to nechápu.
Jsi pochybná existence.
Závidíš ostatním a za zády je pomlouváš.
Co jsi nepochopil?
Kdo sakra jsi, že se mnou takhle mluvíš?
Z čeho vychází ta tvoje etika?
Kurvila ses s chlapem, co se do tebe zamiloval…
- Kurvila? - Jo!
Myslíš, že jsi prožila krásný milostný příběh?
Jdi do prdele! To tvoje žena je kurva!
Cos to řekla?
- Ne. - Kdo že je kurva?
- Nech mě. - Kdo je kurva?
Neopovažuj se!
- Jak se opovažuješ? - Ne! Pusť mě! Hajzle!
Hej!
Víš, co tě sere?
Že jsem v životě dokázal všechno, co jsem chtěl.
Žiju, jak jsem chtěl!
A už tě máme dost, s Enzem, s Posillipem!
S tím posraným náramkem!
Nech mě!
Neopovažuj se!
Vittorie, chtěl jsem ti pomoct.
Už je pozdě.
Jediná dobrá věc, kterou jsi v životě udělal,
je Giannina.
Já vím.
Jsme tady.
Pozor při vystupování.
Díky, lásko.
- Díky. - Není zač.
Opatrně s tím. Je to těžké.
Díky.
Odvaž špagát.
Dobře.
- Čau, Luco. Díky. - Čau.
- Díky.
- Dej mi to. - Díky.
- Tys nechtěla. - Ne.
Je to ta šedá budova.
Snad tam bude uklizeno.
Jo. Já vím, že to bude na mně, že?
Jako vždycky.
LÉTA PÁNĚ 1931
- Jdeme, holky. - Počkej!
- Ahoj, Vincenzo! - Ahoj!
Holky, omlouvám se za zimu.
Musel jsem otevřít okno, protože utíká plyn.
To myslíš vážně?
- Líbí se ti tu? - Moc.
Teď si odpočineme a půjdeme s ostatními na večeři, jo?
- Dobře. - Jestli to nevadí, zůstanu tady.
Proč?
Robè, má pravdu. Bude se nudit.
Jsou to fajn lidi. Budou se ti líbit.
Už to, že sem jela se mnou.
Nenuťme ji dělat, co nechce.
Zdáš se jako typ, co čeká, že se bude nudit, ale nikdy se nenudí.
Dobře, fajn. Půjdu.
Tady máš to číslo.
Andreo?
Lidi s konexemi jsou tu odjakživa.
Tak jako boháči.
A přesto jsme se vlastní zásluhou vyšvihli.
To znamená, že i když je systém vadný, funguje.
Byli jsme dobří a měli štěstí.
Ale kdo ví, kolik z nás si zasloužilo tu být, a muselo se vrátit domů?
Jo.
Pro vás, slečno?
- Dáte si, profesore? - Prosím. Nechte tu láhev.
- Já jsem „slečna“. Ty „profesor“. - Asi tě má za studentku.
Kompliment to nespraví. Sem už se nevrátíme.
- Jen klid. - Co je s tebou?
Nic, jen toho mám dost.
Nedávno jsem byla na poště.
Jedna holka mě chtěla předběhnout, že se jde na něco zeptat.
Samozřejmě jsem ji pustila,
a takový tlusťoch ve frontě za námi se dal do křiku.
Chudinka se omluvila, vysvětlila situaci,
a on ji nazval děvkou.
To už jsem nevydržela a ozvala se.
Hádali jsme se a on mi vyhrožoval.
Že prý když okamžitě neodejdu,
zlomí mi nohy.
- Co jsi udělala? - Zavolala vedoucího.
Bodnutím by se všechno vyřešilo.
To by udělali tam, odkud pocházíme, že?
Jasně. To by udělali všichni kdekoli na světě.
Je to nejjednodušší řešení.
Tak jsem to nemyslela.
Ale promiň, jak se ubráníš tlusťochovi?
Bohužel jsem v kabelce neměla nůž.
- Rád bych se podíval. - Já taky.
Nespravedlnost vyžaduje pevnou a zatvrzelou reakci.
Uděláš to bližnímu? Říkám ti, že bys neměla.
A když to budeš dělat dál, budu si stát za svým.
A když mě srazíš, zase vstanu.
A když nevstanu já, vstanou ostatní. A ještě jiní.
Nemůžeš na hrubou sílu odpovědět slabostí.
Spravedliví mohou být jen slabí. Mají odvahu bez síly.
Tohle je slabost bláznů.
Někdy je třeba Bohu křivdit.
Kdo dostane moc masa, nakonec se přejí.
Proto zavře oči před nespravedlností.
Výborně. Jsem rád, že čteš.
Ne, nepotřebuju moc číst. Mám dobrou paměť.
Spravedliví by se měli zachovat bláznivě a prodat všechny kostely a pozemky.
Rozdat je bližním.
Vdovám, sirotkům.
A cizím lidem.
No, když věříš
jen v to, co se ti v evangeliích líbí, a co se ti nelíbí, odmítáš,
nevěříš v evangelia.
Věříš v sebe.
- Je to vtipné? - Nesmím se smát?
Rozhodně.
Správně. Pojďme pít a smát se.
Vincenzo!
Smějme se, protože slavíme.
Giovanně je 16.
Ach! Všechno nejlepší.
Hodně štěstí, zdraví.
Hodně štěstí, milá Giovanno,
hodně štěstí, zdraví.
- Všechno nejlepší. - Blahopřeju.
Všechno nejlepší.
- Výborně! - Díky. To jste nemuseli.
A je to.
Musím spát s otevřeným oknem?
Měla bys. Utíká plyn.
Ale máš tu deky navíc.
Díky.
Jsem rád, že jsi tu.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
Kde chceš spát?
Budu spát s Robertem.
Tak budeš mít víc pohodlí.
Mám tě ráda.
Já tebe.
Promiň.
Ne, Gianni, to nic. Pojď dál. Už jsem hotová.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
- Přestaň! - Proč mám přestat?
- Ano? - Ano?
Uvařila jsem kávu, dáte si?
- Ano! - Počkej…
Takhle?
Díky.
Díky, Gianni.
Bože, na tohle ráno nikdy nezapomenu.
- Já děkuju vám. - Za co?
Za všechno. Za oslavu, dort, za všechno.
Díky, zlato.
- Jsi krásná, Giovo. - Je to pravda, Gianni. Jsi krásná.
Roberto mě miluje.
Ale já ho miluju mnohem víc.
Protože mě vzal z místa, kde jsem měla zůstat,
a postavil mě vedle sebe.
A teď nic jiného neumím.
Jestli si to rozmyslí,
jestli se mi odcizí,
už neumím být sama sebou.
Ale on ví, kdo je.
Už od dětství. Pamatuju si to.
Neumíš si představit, co se dělo, jen když promluvil.
Syn právníka Sargenteho, Rosario, je fakt pitomec, ale…
všichni se ho bojí, kromě Roberta.
Roberto by ho okouzlil.
Jako se do dělá s hady.
Uklidnil by ho.
Vidělas, jak se na něj ženy dívají?
Jak jsou hezký.
Jak jsou chytrý.
Jako ta Michela.
Poznáš, že přišla, jen aby s ním mohla mluvit.
Gianni, co když mě nahradí?
Zabila bych se.
Musela bych se zabít.
Protože i kdybych žila, už bych nebyla nic.
Máš pravdu. Všichni se na něj obdivně dívají.
Ale on chce být s tebou.
Jsi výjimečná.
Když zůstaneš taková, vždycky tě bude milovat.
Bože, Gianni. Nemám náramek!
- Jak to? - Já nevím!
- Kam jsem ho dala? - Musí být u Roberta.
Ne, byl tady. V týhle kapse.
- Určitě? - Nejsem si jistá.
Podívej se sem.
Tady není.
Nikde tu není!
Uklidni se. Zavoláme Robertovi a zjistíme to. Určitě tam je.
Bože.
S dovolením.
Promiňte.
Vittoria mě zabije, když ho nenajdu.
Zavoláme mu a vyřešíme to. Neboj.
Nebere to.
Určitě je s Michelou.
Zavolej znovu.
Zkusíš to ty? Já už začínám šílet.
Nula, dva, sedm, šest, jedenáct, dvacet tři, devět, pět.
Haló? Ahoj.
Ano, to jsem já. Ne, všechno v pořádku.
Nemůžu najít svůj náramek. Můžeš se podívat, jestli tam nezůstal?
Tak jo. Počkám.
- Určitě je tam Michela. - Přestaň.
Ano.
Bože. Zaplaťpánbůh, Robè.
Našel ho v koupelně.
Už teď mi chybíš.
Jo, taky mi zavolej.
Dobře. Ahoj.
Díkybohu!
Ale stejně teď nemůžu domů, Vittoria se bude vyptávat.
Neříkej jí to.
Já vím, Giovanno. Ale ten náramek nemám.
Jsi vystresovaná. Takhle žít nemůžeš.
Já vím. Vždycky jsem nervózní.
Víš, co mě zrovna napadlo?
Co když Michela náramek u Roberta najde a nechá si ho?
Co se děje?
Giovo!
Jsi tak vystresovaná, že si taháš vlasy.
Netahám si je. Prostě vypadly. Podívej. Umírám!
Ne, nikdo neumře na padání vlasů.
Dovedu tě na autobus.
- Dobře? - Dobře.
Řekni Vittorii, že jsi byla na prohlídce města.
- Získej čas. - Tak jo.
Co když se Vittoria zeptá?
Neboj se a uklidni se. Já to vyřídím.
Víš, co jseš? Jseš hajzl!
Jseš hajzl!
Děláme věci, jejichž pravý důvod nikdy nezjistíme,
pokud vůbec existuje.
Giuliana naléhavě potřebuje svůj náramek.
Přijedu. Už jsem na cestě.
Ne, neboj. Ráda se vrátím.
Ve 22:08. Vyzvedneš mě na nádraží?
Chérie, zavolej mi, jestli ho uvidíš.
A věř mi, že tenhle vlak,
jestli ti ujede, už ho nechytíš…
- Je tu obsazeno? - Ano, bohužel.
Nepřišel jsi na nádraží.
Pracoval jsem a ztratil jsem pojem o čase.
Proč to všechno studuješ a čteš?
Protože jsem lidská bytost.
Takže jsem vyděšený, zmatený
a udivený.
Studium Boha tě děsí?
Bůh je děsivý.
Náš strach.
Náš zmatek.
Náš údiv.
Když ses mi o tom zmínil, zkoušela jsem to.
Líp to pochopit.
Už mám Boha dost.
Nerozumím mu.
Nemůžeš, protože je to Bůh. Co je to za Boha, když ho pochopíš?
Ty ho někdy pochopíš?
Tak to nemám zájem.
Chci pochopit.
Příliš krátké věty jsou k ničemu.
Dej si čas.
Jsi unavená?
Ano.
Chceš spát se mnou?
Ne. Vyspím se na gauči.
Určitě?
Ano.
Proč ses vrátila?
Už nevím.
Tady je ten náramek. Dobrou noc.
Dal mi ten náramek, jako by mi dal pastu nebo ručník.
O Giulianě se nezmínil.
Jako by ji vymazal.
Napadlo mě: „Je to tak snadné?
Zemřít v životě lidí, bez nichž nemůžeme žít?“
Panebože. Gianni!
Jak se má Giuliana?
Má nějaký problémy s padáním vlasů.
Já vím.
Jsi na ni hodná.
Moc hodná.
Má tě moc ráda.
A já taky.
Tak jsem si říkala,
že když tě táta takhle vychoval,
tak možná není takový kretén.
Jak se máš?
Mám novou práci.
Budu sloužit u Costanziny kamarádky.
Ve dne i v noci. Stěhuju se tam.
Do Posillipa?
Do Posillipa. Mezi dámy.
A tenhle byt?
Máš to tu ráda.
Nesnášíš Posillipo a lidi, co tam žijí.
Musím tohle mauzoleum opustit. Jinak taky umřu.
No dobře.
Nesu Giulianě náramek.
- Omylem skončil v mé tašce. - Nech si ho.
Patří Giulianě.
Jí se nelíbí.
Tak proč jsi jí ho dala?
Protože byla napjatá.
Tenhle náramek ti patří od narození.
Dobře.
Čau.
- Gianni. - Ano?
Pojď sem.
Nezahoď se.
Nezahoď se. Ano?
Opatruj si ji.
Než ji dáš, posuď, jestli je dobrý nebo špatný.
Jestli to zahodíš,
táta i já ti zmalujeme zadek.
Jasný?
Neudělej to, co já.
Ale nebyla jsi celé ty roky věrná mrtvému muži?
V životě jsem milovala jen Enza.
Ale v tomto městě
je svobodná žena jako kus masa hozený vlkům.
Nic nezůstane. Nic.
Nemáš tušení, s kolika cizími chlapy a ubožáky jsem skončila v posteli.
Jeden mi nosil nákupy, třeba trochu mozzarelly.
„Vittorie, našel jsem krásnej náhrdelník. Udělal jsem kauf.“
Jeden mi opravil pračku.
Rozbil se bojler.
„Ciro, je zima. Můžeš to spravit?“
„Jasně, Vittorie. Neboj. To zvládnu.“
„Díky, Ciro. Dáš si kafe?“
A pak…
Teto.
Proč jsi mi lhala?
Protože to bylo hezký.
Co tu děláš?
Obecního blba.
Všichni odcházejí. Ty ne?
Jo, já taky půjdu.
Ale kam?
Nevím.
Jsem kopie svý mámy.
Všechno přijímáme, protože nejsme ničeho schopný.
Víš co?
Jakmile Vittoria odejde, vezmu tátovu fotku…
a vyhodím ji.
Běž bydlet s Toninem.
S Toninem?
Tonino myslí jen na sebe.
Nezajímám ho já, máma, Giuliana ani nikdo jiný.
Dej mi Rosariovo číslo.
Chceš s ním šukat?
Když mi ho nedáš, najdu si ho sama.
Rosariovi řeknu, že jsi žárlil.
A já to řeknu Vittorii. Pak uvidíme.
Musíš přísahat, že jí to řekneš.
- Čau, Nello. - Čau, Giovanno.
„Drahá Giovanno. Neřekla jsem ti pravdu.“
Nestyděla jsem se za to, že jsem propadla.
Styděli se moji rodiče.
Já jsem šťastná.
Chci nechat školy
a věnovat se psaní.
Na nějakou hanbu kašlu.
Rodiče se bojí, že jich nikdy nebudu hodna.
Nevědí, že jsem se dopustila horších věcí.
Nechci být hodna. Chci být nehodna.
Chci skončit špatně.
Potlačila jsem znechucení
a sešla se s chlapem, který nějakou dobu dělal zahradníka u nás v Posillipu.
Bylo to hrozné.
Jeho sliny chutnaly jako splašky a pořád mluvil sprostě.
Ale aspoň to mám za sebou.
A napsala jsem o tom povídku.
Ještě ti ji nedám přečíst,
protože jsi panna, a tohle by tě odpudilo.
Co je?
Můžeme se nelíbat?
Nelíbí se ti to?
- Ne. - Ale všem se to líbí.
Taky bych ráda, abys mi nesahal na prsa.
- Jestli to teda nepotřebuješ. - Nic nepotřebuju.
Dotýkej se mě.
Takhle můžu?
Jo.
Gianni, co se ti líbí?
Pověz. Nechci tě naštvat.
Můžu zůstat oblečená?
K milování se musíme svlíknout.
Ocenila bych, kdybychom to zvládli oblečení.
Musíš si sundat spodní prádlo.
Stačí?
Stačí.
Ale tak se to nedělá.
Ano, ale chci to jako laskavost.
- Trochu se tě budu dotýkat. - Ne.
- Nevíš jak. Ublížíš mi. - Ale já jsem v tom fakt dobrý.
Jsi hodný, díky. Ale já ti nevěřím.
Gianni, když se tě nebudu trochu dotýkat, bude to bolet, víš?
Máš mezi nohama krásnou věc.
- Vykřikla jsi? - Ne.
- Ublížil jsem ti? - Ne.
Ale pokračuj. Hlavně mě nezbouchni.
Neboj. Jen se uvolni, jo?
Hotovo?
Ano.
Pálí to.
To je tvoje vina, Gianni.
Mohlo to být hezčí.
Přesně tak jsem to chtěla.
Máš hezký zuby.
Utahuješ si ze mě?
Ne, vážně. Líbí se mi.
Napsala jsem spoustu povídek.
Jedna je o dvou sestrách,
u nichž často přespává kamarádka.
Starší sestra čeká, až mladší usne,
aby vlezla do postele návštěvy a spala s ní.
Ta mladší se snaží ubránit spánku.
Trpí, že ji neberou mezi sebe.
Ale pak to vzdá.
Až jednou předstírá, že usnula.
A pak v tichosti a samotě
naslouchá jejich šeptání.
A jejich polibkům.
Od té doby předstírá spánek, aby je špehovala.
A vždycky,
když ty dvě konečně usnou,
pláče.
Giovanno, jestli mě miluješ, jak říkáš,
čekám tě, ty víš kde.
Gianni, dej si kafe.
Měj se, Roso.
Poběž.
PODLE STEJNOJMENNÉHO ROMÁNU ELENY FERRANTE
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Když jsi malá, všechno se ti zdá velké.
Když vyrosteš, všechno ti připadá malé.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Nikdo neví.
Každému, co jeho je.
Překlad titulků: Markéta Demlová