EN NETFLIX-SERIE
Har du et bolsje?
Et i min mund. Vil du have det?
Hej.
-Her. -Tak.
Jeg beundrer dig.
Hvorfor det?
Du tilpasser dig ikke. Du har det godt, som du er.
Det er ikke sandt.
Du er meget klog.
Og du er meget opmærksom.
Stop.
Grin ikke.
Roberto insisterede på, at du skulle tage med mig.
Så du har noget selskab, og han ikke behøver bekymre sig.
Giovà, spil ikke dum.
-Du burde hvile dig. -Jeg kan ikke.
Jeg er for spændt.
Skal jeg tage det på?
Hvorfor ikke?
Jeg er altid urolig. Vittoria bliver vred, hvis hun ser mig uden.
Men så stresser hun, fordi hun tror, jeg mister det.
Vær bare forsigtig.
-Kan du lide det? -Nej.
Hvorfor?
-Ved du det ikke? -Nej.
Armbåndet blev givet til Vittorias mor af min far, som stjal det fra min mormor,
som var meget syg dengang.
Din far, Enzo?
Ja, han stjal det.
-Ved tante Vittoria det? -Selvfølgelig.
-Din mor. -Han fortalte det.
Vi havde aldrig mange penge,
og min far var typen, der kunne lide at prale over for fremmede.
Men han bekymrede sig aldrig over at såre dem, der allerede elskede ham.
Han gjorde min mor meget ondt.
Også Vittoria.
Vittoria?
Vittoria lider ikke, Giannì.
Vittoria får andre til at lide.
For mig er armbåndet et permanent symbol på de dårlige tider.
Og på smerte.
Det gør mig nervøs.
Og det bringer endda uheld.
Jeg tror ikke, objekter kan skabe uheld. Jeg kan lide det.
Jeg vidste det. Roberto kan også lide det.
Hjælper du mig?
Tak.
-Hej. -Hej.
-Lad mig hjælpe. Giv mig din taske. -Tak.
-Hvad pokker? -Jeg ved, jeg overdrev det.
-Hej. -Hej.
Lad os gå.
-Hvordan gik turen? -Den gik ret godt.
Lidt langsom, men vi holdt hinanden selskab.
-Giovà, giv mig din taske. -Nej.
-Jeg tager den gerne. -Den er ikke tung.
-Godt. -Tak.
KAPITEL 6 SANDHED
-Godmorgen, professor. -Hej, Vincent.
Godmorgen.
Vent! Tag mig med.
-Godmorgen, chef. -Hej, piger.
Værsgo.
-Robè, det er slemt. -Jeg har meget travlt.
Hvad er alle de papirer?
Lektier til bedømmelse, tekster.
Roberto. Jeg må fortælle dig noget. Åh gud. Skal jeg komme igen senere?
Nej. Fortæl.
Dekanen er rasende. Han tilkaldte både Rinaldi og Braglia.
-Piger, kan I give mig et øjeblik? -Skal vi gå?
-Ja, bare et øjeblik. -Undskyld.
-Godt. -Tak.
Et øjeblik.
Godmorgen.
Så her er den. Den underjordiske hule.
Se bøgerne. De ser ud, som om de er i fængsel.
Irriterende. Han sagde: "Et øjeblik." Hvad gør vi nu?
Hvad kan vi gøre? Vi venter.
Skal vi tage hjem?
Røg du herinde?
Jeg vidste det ikke.
Var der ikke et askebæger?
Du er sådan en pedant.
Alt er forladt her.
Nå, men det er stadig smukt.
Smukt! Hvordan?
Det er elendigt. Kan du ikke se det?
Husker du det? Pizzaovnen var herovre.
-Hvad? -Her. Pizzaovnen.
Isbaren. Kan du huske den?
Jeg kan ikke huske den.
Jeg har et tilbud til dig.
Et jobtilbud.
Virkelig? Jeg har ikke brug for det.
Vittò, vær ikke så irriterende. Ellers går jeg igen. Kom nu.
Hvad er det?
En af Costanzas venner har en gravid datter.
De har brug for, at nogen er hos dem døgnet rundt.
Vittò, de er meget rige.
Det er et godt og interessant tilbud. Du må flytte til Posillipo.
Til Posillipo?
Det ønskede du, Andrè. Det var det, du altid ville have.
Hvad snakker du om?
Du ville kneppe rige kvinder,
se intellektuel ud, men uden anstrengelse, ikke?
Kun teoretisk.
-Undskyld, jeg forstår ikke. -Du er et udskud.
Du misunder andre og taler bag ryggen på dem.
Hvad forstod du ikke?
Hvem fanden er du at tale sådan til mig?
Hvad fanden er din etik baseret på?
Bare fordi du horede med en fyr, der faldt for dig…
-Horede? -Ja!
Du tror, du havde en stor kærlighedshistorie.
Fuck dig! Din kvinde er luderen!
Hvad sagde du?
-Nej. -Hvem er luderen?
-Væk. -Hvem er luderen?
Du vover bare!
-Hvor vover du? -Nej! Slip mig! Taber!
Hey!
Ved du, hvad der gør dig sur?
At jeg gjorde alt, hvad jeg ville i livet.
Livet, jeg ville have!
Og vi har fået nok af dig, Enzo, Posillipo!
Det skide armbånd!
Lad mig være!
Du vover bare!
Vittoria, jeg ville hjælpe dig.
Det er for sent.
Det eneste gode, du har præsteret i dit liv…
…er Giannina.
Det ved jeg godt.
Vi er her.
Pas på, når I stiger ud.
Tak, skat.
-Tak. -Værsgo.
Pas på den. Den er tung.
Tak.
Løsn rebet.
Okay.
-Farvel, Luca. Tak. -Farvel.
Tak.
-Giv mig det. -Tak.
-Du sagde nej. -Nej.
Det er den grå bygning.
Jeg ved ikke, hvordan stedet er.
Ja. Jeg ved godt, at jeg skal tage mig af det, ikke?
Som altid.
1931 AD
-Kom så, piger. -Stop!
-Hej, Vincenzo! -Hej, Vincenzo!
Beklager kulden. Jeg måtte lade vinduet stå åbent på grund af en gaslækage.
Mener du det?
-Kan du lide det? -Meget.
Vi hviler nu og spiser middag med vennerne.
-Okay. -Hvis det er okay, bliver jeg her.
Hvorfor det?
Robè, hun har ret. Hun keder sig.
De er søde. Du vil kunne lide dem.
Hun har jo ledsaget mig. Tving hende ikke til noget, hun ikke vil.
Du virker som en, der altid tror, hun vil kede sig, men aldrig gør det.
Okay. Jeg kommer.
Det er nummeret.
Andrea?
Folk med forbindelser har altid eksisteret. Ligesom rige folk.
Og trods dette nåede vi så langt via fortjenester.
Det betyder, systemet fungerer, selvom det har mangler.
Vi var gode og måske heldige.
Men hvem ved, hvor mange fortjente at være her, men måtte tage hjem?
Ja.
Noget til Dem, frøken?
-Vil De have noget, professor? -Lad flasken stå.
Jeg er frøken. Du er professor.
Han må have forvekslet dig med en elev.
En kompliment dækker det ikke. Vi kommer ikke igen.
-Rolig. -Hvad er der med dig i aften?
Jeg har fået nok. Jeg var på postkontoret forleden.
En pige bag mig spurgte, om hun kunne bede om information.
Jeg lod hende passere,
og en stor, fed mand, der stod bag os, begyndte at råbe.
Staklen undskyldte og forklarede, og han kaldte hende en luder.
Jeg blandede mig.
Vi skændtes, og han truede mig.
Han sagde, at hvis jeg ikke gik straks, ville han brække mine ben.
-Hvad gjorde du? -Jeg kaldte på manageren.
At dolke ville have løst alt.
Det ville de have gjort, hvor vi kommer fra, ikke?
Ja. Det ville alle gøre, uanset hvor.
-Fordi det er den nemmeste løsning. -Nej, det mente jeg ikke.
Men hvordan forsvarer I jer mod en stor, fed mand?
Desværre havde jeg ikke en kniv i tasken.
-Jeg vil gerne tjekke. -Også mig.
Uretfærdighed kræver et fast og urokkeligt svar.
Gør du det mod din nabo? Jeg siger, du ikke burde.
Hvis du bliver ved, vil jeg forsvare mig.
Hvis du slår mig ned, kommer jeg op igen.
Og hvis jeg ikke kan stå op igen, vil andre.
Man kan ikke reagere på vold med svaghed.
De retfærdige kan kun være svage. De har mod uden styrke.
Det er fjolsets svaghed.
Nogle gange bør vi give Gud mindre.
Den, der får for meget kød, bliver mæt. Det blinde øje vendes til uretfærdighed.
Jeg er glad for, du læser det her.
Jeg behøver ikke læse meget. Jeg har en god hukommelse.
De retfærdige burde være skøre og sælge alle kirker og ejendomme.
Giv dem til naboerne. Til enker, forældreløse.
Og til fremmede.
Hvis du kun tror
på det, du kan lide i Evangelierne, afviser du alt,
hvad du ikke kan lide,
Du tror på dig selv.
-Er det sjovt? -Må jeg ikke grine?
Jo.
Ja. Lad os drikke og grine.
Vincenzo!
Lad os grine, siden vi fejrer.
Giovanna fylder 16.
Åh. Tillykke med fødselsdagen.
Tillykke med fødselsdagen
Tillykke med fødselsdagen, kære Giovanna
Tillykke med fødselsdagen
Tillykke med fødselsdagen.
-Godt gået! -Tak. Det var ikke nødvendigt.
Sådan.
Skal jeg sove med vinduet åbent?
Ja, det burde du. Der er en lækage.
-Men jeg har ekstra tæpper til dig. -Tak.
Jeg er glad for, du er her.
-Godnat. -Godnat.
Hvilken side vil du have?
Jeg sover med Roberto.
Så sover du mere komfortabelt.
Jeg elsker dig.
I lige måde.
Undskyld.
Nej, Giannì, bare rolig. Kom ind. Jeg er færdig.
-Godnat. -Godnat.
-Stop! -Hvad mener du med "stop"?
-Ja? -Ja?
Vil I have noget kaffe?
-Ja! -Vent…
Sådan?
Tak.
Tak, Giannì.
Jeg glemmer aldrig den her morgen.
-Tak. -For hvad?
Alt. Festen, kagen, alt.
Tak, skat.
-Du er smuk, Giovà. -Det er sandt, Giannì. Du er smuk.
Roberto elsker mig.
Men jeg elsker ham meget mere.
For han tog mig fra det sted, jeg var bestemt at blive på,
og satte mig ved sin side.
Og nu er det alt, jeg ved.
Hvis han skifter mening,
hvis han trækker sig væk,
kan jeg ikke længere være mig.
Men han ved, hvem han er.
Det har han gjort, siden han var barn. Jeg husker det.
Du kan ikke forestille dig, hvad der skete, når han talte.
Advokaten Sargentes søn, Rosario, er virkelig dum, men…
…alle er bange for ham, undtagen Roberto.
Roberto fortryllede ham.
Som man gør med slanger.
Han ville berolige ham.
Har du set, hvordan kvinder ser på ham?
Hvor smukke de er.
Hvor kloge de er.
Ligesom den Michela.
Hun er tydeligvis kun der for at tale med ham.
Giannì, hvad hvis hun tager min plads?
Jeg ville begå selvmord. Jeg må begå selvmord.
For selv hvis jeg levede, ville jeg ikke være noget mere.
Du har ret. De ser beundrende på ham.
Men han vil være sammen med dig.
Du er noget særligt.
Hvis du forbliver sådan, vil han altid elske dig.
Åh gud. Jeg har ikke armbåndet!
Hvorfor?
-Jeg ved ikke, hvor jeg lagde det. -Det er nok hos Robè.
Nej, det var her. I den her lomme.
-Sikker? -Jeg er ikke sikker på noget.
Kig her.
Det er her ikke.
Det er ikke her!
Vi ringer til Roberto og finder ud af det. Det er sikkert der.
Åh gud.
Undskyld. Undskyld.
Undskyld.
Vittoria dræber mig, hvis jeg ikke finder det.
Jeg ringer til ham og ordner det. Bare rolig.
Han svarer ikke.
Jeg tror, han er sammen med Michela.
Ring igen.
Nul, to, syv, seks, 11, 23, ni, fem.
Hallo? Hej.
Ja, det er mig. Nej, alt er fint.
Jeg kan ikke finde armbåndet. Kan du tjekke, om jeg har glemt det?
Godt. Jeg venter.
-Jeg tror, Michela er der. -Stop nu.
Ja.
Åh gud. Gudskelov, Robè. Han fandt det på badeværelset.
Jeg savner dig allerede.
Ja, men ring også til mig. Okay. Farvel.
Gudskelov!
Jeg kan ikke tage hjem og svare på Vittorias spørgsmål.
Fortæl det ikke.
Jeg ved. Men jeg har ikke armbåndet.
Du er for stresset. Du kan ikke leve sådan.
Ja. Jeg er altid nervøs. Ved du, hvad jeg tænkte, da vi snakkede?
Michela tager til Roberto, finder armbåndet og tager det.
Hvad sker der?
Giovà!
Du er så stresset, at du river dit hår ud.
Jeg river ikke. Det falder bare ud. Se. Jeg dør!
Nej, ingen dør på grund af noget hår.
Lad mig følge dig til bussen.
-Okay? -Godt.
Sig til Vittoria, du tog på sightseeing.
-Træk det ud. -Godt.
Og hvis Vittoria spørger?
Bare rolig. Hvil dig. Jeg klarer det.
Ved du, hvad du er? Du er en skid!
Du er en skid!
Vi gør ting, vi aldrig kender grunden til,
forudsat at der er en.
Giuliana har brug for sit armbånd.
Jeg kommer. Jeg tager af sted nu.
Nej. Jeg er glad for at komme tilbage.
Kl. 22.08. Kommer du og henter mig?
Chérie, ring, hvis du ser det
Og tro mig, dette tog
Hvis du kommer for sent Når du det ikke længere…
-Sidder der nogen her? -Ja, beklager.
Du kom ikke til stationen.
Jeg arbejdede, og jeg glemte tiden.
Hvorfor læser du alle de ting?
Fordi jeg er et menneske.
Så jeg er bange,
og forvirret
og rådvild.
Skræmmer det dig at studere Gud?
Gud er skræmmende.
Vores frygt.
Vores forvirring.
Vores rådvildhed.
Første gang du nævnte det, prøvede jeg at studere det.
For bedre at forstå.
Jeg er allerede træt af Gud. Jeg forstår Ham ikke.
Det gør du ikke, for Han er Gud. Hvis du gjorde, hvad ville Han så være?
Tror du, du vil forstå Ham?
Jeg er ikke interesseret i så fald. Jeg vil forstå.
For korte sætninger er ubrugelige.
Giv dig selv tid.
Er du træt?
Ja.
Vil du sove hos mig?
Nej. Jeg sover på sofaen.
Er du sikker?
Ja.
Hvorfor kom du tilbage?
Jeg ved det ikke længere.
Her er armbåndet. Godnat.
Han gav mig armbåndet, som var det tandpasta eller et håndklæde.
Han nævnte ikke engang Giuliana.
Det var, som om han havde slettet hende.
Jeg tænkte: "Er det så nemt?"
"At dø i andre menneskers liv, hvilke vi ikke kan leve foruden?"
Åh gud! Giannì!
Hvordan har Giuliana det?
Hun har haft en slags hårsvaghed.
Det ved jeg.
Du har været god ved hende. Rigtig god.
Hun elsker dig.
Og det gør jeg også.
Så jeg tænkte, at hvis din far lavede dig sådan,
er han måske ikke et totalt røvhul.
Hvordan går det?
Jeg har fundet et nyt job.
Jeg skal være stuepige hos en ven af Costanza.
Dag og nat. Jeg flytter derhen.
Til Posillipo?
Til Posillipo. Omgivet af damer.
Hvad med det her sted?
Du elsker stedet.
Du hader Posillipo og dem, der bor der.
Jeg må forlade dette mausoleum. Ellers dør jeg også.
Nå ja. Jeg har Giulianas armbånd med.
-Det endte i min taske ved en fejl. -Behold det.
-Det er Giulianas. -Hun kan ikke lide det.
Hvorfor gav du hende det?
Fordi hun var anspændt.
Armbåndet har været dit, siden du blev født.
Okay.
Farvel.
-Giannì. -Ja?
Kom her.
Spild ikke dig selv.
Spild ikke dig selv. Okay?
Hold fast i det her. Før du giver det væk, skal du bedømme, om han er god eller ond.
Hvis du smider det væk, smækker din far og jeg dig i røven.
Er det forstået?
Gør ikke, hvad jeg gjorde.
Men har du ikke været tro mod en død mand i alle årene?
Jeg har kun elsket Enzo.
Men i denne by
er en enlig kvinde som et stykke kød kastet for ulvene.
Der er intet tilbage. Intet.
Du aner ikke, hvor mange fremmede og tabere jeg endte i seng med.
Den ene kom med mine varer, lidt mozzarella.
"Vittoria, jeg fandt denne halskæde. Jeg gjorde en handel."
En fiksede min vaskemaskine.
Kedlen brød sammen.
"Ciro, det er koldt. Kan du ordne det?"
"Ja, Vittoria. Bare rolig. Jeg klarer det."
"Tak, Ciro. Vil du have kaffe? "
Og så…
Tante, hvorfor løj du for mig?
Fordi det var smukt.
Hvad er du i gang med?
Med at være landsbyens idiot.
Alle rejser. Hvorfor gør du ikke?
Ja, jeg rejser.
Men hvorhen?
Det ved jeg ikke.
Jeg er min mors kopi.
Vi accepterer alt, fordi vi ikke er i stand til noget.
Ved du hvad?
Når Vittoria flytter, tager jeg billedet af far…
…og smider det væk.
Bliv hos Tonino.
Tonino?
Tonino tænker kun på sig selv.
Han er ligeglad med mig, mor, Giuliana eller andre.
Giv mig Rosarios nummer.
Vil du kneppe ham?
Hvis du ikke giver mig det, finder jeg det.
Jeg fortæller ham, du var for jaloux til at give mig det.
Og jeg siger det til Vittoria. Så får vi se.
Du skal sværge, at du siger det.
-Hej, Nello. -Hej, Giovanna.
"Kære Giovanna. Jeg sagde ikke sandheden."
Det er ikke sandt, jeg skammede mig over, at jeg dumpede.
Mine forældre skammede sig.
Jeg er glad.
Jeg vil forlade skolen og bruge min tid på at skrive.
Jeg er ligeglad med skam.
Mine forældre frygter, jeg aldrig bliver dem værdig.
De vidste ikke, jeg havde andre ting at skamme mig over.
Jeg vil ikke være værdig. Jeg vil være uværdig.
Jeg vil ende dårligt.
Så jeg overvandt min afsky,
og jeg mødtes med en fyr, der arbejdede i haven i Posillipo i et stykke tid.
Det var forfærdeligt.
Hans spyt smagte som kloakvand, og han brugte bandeord.
Men i det mindste fik jeg det overstået.
Og jeg skrev en historie om det.
Men du skal ikke læse det endnu,
fordi du stadig er jomfru, og det ville give dig afsmag.
Hvad er der galt?
Kan vi ikke kysse?
-Kan du ikke lide det? -Nej.
Men alle kan lide det.
Hvis du ikke rører mine bryster, ville jeg påskønne det.
-Men har du brug for det, er det okay. -Jeg har ikke brug for noget.
Rør ved mig.
Er det okay?
Ja.
Giannì, hvad kan du lide?
Sig det. Jeg vil ikke gøre dig oprevet.
Må jeg beholde mit tøj på?
For at elske må vi klæde os af.
Hvis jeg må beholde tøjet på, ville jeg påskønne det.
Du må tage dit undertøj af.
Okay?
Okay.
Sådan gør man ikke.
Jeg beder om det som en tjeneste.
-Jeg rører dig også lidt. -Nej.
-Du ved ikke hvordan. Det gør ondt. -Men jeg er god til det.
Du er venlig, tak. Men jeg stoler ikke på dig.
Giannì, hvis jeg ikke rører dig lidt, så gør det virkelig ondt.
Sikke en smuk ting mellem benene.
-Skreg du? -Nej.
-Gjorde det ondt? -Nej.
Men fortsæt. Gør mig ikke gravid.
Er du færdig?
Ja.
Det brænder.
Det er din skyld, Giannì.
Det kunne have været bedre.
Det var præcis sådan, jeg ville have det.
Du har dejlige tænder.
Gør du grin ad mig?
Nej. Jeg kan lide dem.
Jeg har skrevet mange historier.
Den ene handler om to søstre, som har en ven, der ofte sover hos dem.
Storesøster venter på, at den yngste sover
for at klatre i gæstens seng og sove med hende.
Den yngre forsøger at lade være med at sove.
Hun lider over at være udelukket.
Men så giver hun efter.
Men engang lader hun, som om hun sover.
Så i stilhed og i ensomhed
lytter hun til deres hvisken.
Og deres kys.
Fra da af simulerer hun søvn for at udspionere dem.
Og altid,
når de andre to endelig falder i søvn,
græder hun.
Giovanna,
hvis du elsker mig, som du siger, så venter jeg på dig, hvor vi aftalte.
Giannì, tag en kop kaffe.
Pas på dig selv, Rosà.
Vi må løbe.
BASERET PÅ ROMANEN AF SAMME NAVN AF ELENA FERRANTE
Når du er lille, virker alt stort.
Når du er voksen, virker alting småt.
Hver sin smag.
Det ved ingen.
Hver sin smag.
Det ved ingen.
Hver sin smag.
Det ved ingen.
Når du er lille, virker alt stort.
Når du er voksen, virker alting småt.
Hver sin smag.
Det ved ingen.
Hver sin smag.
Det ved ingen.
Hver sin smag.
Tekster af: Michael Asmussen