NETFLIX-SARJA
Onko sinulla karkkia?
Yksi suussani. Haluatko sen?
Hei.
Tässä. -Kiitos.
Ihailen sinua.
Miksi?
Et mukaudu. Pidät itsestäsi sellaisena kuin olet.
Tuo ei ole totta.
Olet hyvin älykäs.
Ja olet hyvin havainnoiva.
Lopeta.
Älkää naurako.
Roberto halusi välttämättä, että tulet mukaani.
Niin, jotta sinulla on seuraa, eikä hänen tarvitse huolehtia.
Giovà, älä esitä tyhmää.
Meidän pitäisi levätä. -En voi. Olen liian innoissani.
Laitanko sen ranteeseen? -Miksi ei?
Murehdin aina. Vittoria suuttuu, jos en käytä sitä.
Hän myös nalkuttaa, koska luulee, että hävitän sen.
Kunhan olet varovainen.
Pidätkö siitä? -En.
Miksi et?
Etkö tiedä? -En.
Korun antoi Vittorian äidille isäni, joka varasti sen isoäidiltäni.
Äitini äidiltä, joka oli silloin hyvin sairas.
Isäsi, Enzoko? -Kyllä, hän varasti sen.
Tietääkö Vittoria-täti? -Totta kai tietää.
Äitisi? -Hän minulle kertoi.
Meillä ei ollut paljon rahaa,
ja isäni oli mies, joka halusi pöyhkeillä vieraille.
Hän ei kuitenkaan arkaillut satuttaa niitä, jotka rakastivat häntä jo.
Hän aiheutti äidilleni paljon tuskaa.
Samoin Vittorialle. -Vittorialleko?
Vittoria ei kärsi, Gianni. Vittoria saa muut kärsimään.
Minusta tämä rannekoru on huonojen aikojen pysyvä symboli.
Tuskan symboli.
Se ahdistaa minua.
Se tuo jopa huonoa onnea.
En usko, että esineet ovat vastuussa onnesta. Pidän siitä.
Tiesin sen. Robertokin pitää siitä.
Voitko auttaa?
Kiitos.
Hei! -Hei!
Minä autan. Anna laukkusi. -Kiitos.
Mitä helkuttia? -Tiedän, pakkasin liikaa.
Hei. -Hei.
Mennään.
Miten matka sujui? -Ihan hyvin.
Vähän hitaasti, mutta pidimme toisillemme seuraa.
Giovà, haluatko antaa laukkusi? -En.
Otan sen mielelläni. -Se ei ole painava.
Selvä. -Kiitos.
LUKU 6 TOTUUS
Huomenta, professori. -Hei, Vincenzo.
Huomenta.
Odota! Ota minut kyytiin!
Huomenta, professori. -Hei, tytöt.
Kas niin.
Robè, tämä näyttää pahalta. -Tiedän. Olen kiireinen.
Mitä nämä kaikki paperit ovat? -Arvioitavaa ja luettavaa.
Roberto, minulla on asiaa.
Jestas. Anteeksi, palaanko myöhemmin? -Ei, kerro.
Dekaani on raivoissaan. Hän kutsui Rinaldin ja Braglian.
Tytöt, voitteko antaa minulle hetken? -Pitääkö meidän lähteä?
Hetkeksi vain, anteeksi. -Pahoittelut.
Selvä. -Kiitos.
Hetki vain.
Huomenta.
Tässä se siis on. Kumouksellisten luola.
Katso kirjoja. Ihan kuin ne olisivat vankilassa.
Ärsyttää. Hän sanoi: "Hetki vain." Mitä nyt teemme?
Mitä voimme tehdä? Odotamme.
Mennäänkö kotiin?
Poltitko täällä? -En tiennyt.
Eikö siellä ollut tuhkakuppia? -Olet kamala valittaja.
Kaikki on hylätty.
On täällä silti kaunista. -Millä tavalla?
Ihan hirveän näköistä. Etkö näe?
Muistatko? Pizzauuni oli täällä.
Mitä? -Tässä. Pizzauuni.
Jäätelöbaari. Muistatko?
En muista.
Minulla on sinulle tarjous. Työtarjous. -Oikeastiko? En tarvitse sitä.
Vittò, älä ole rasittava, tai lähden yhtä nopeasti kuin tulin.
Mikä se on?
Costanzan ystävällä on raskaana oleva tytär.
He tarvitsevat jonkun luokseen yötä päivää.
He ovat hyvin rikkaita.
Se on hyvä, mielenkiintoinen tarjous. Muuttaisit Posillipoon.
Posillipoonko?
Sitähän sinä halusit, Andrè. Sitä sinä aina halusit.
Mitä sinä selität?
Halusit naida rikkaita naisia, näyttää älykkäältä, mutta ilman vaivannäköä.
Vain teoreettisesti.
Anteeksi, en tajua.
Olet luuseri. Kadehdit muita ja puhut heidän selkänsä takana.
Mitä et ymmärtänyt?
Kuka helvetti sinä olet puhumaan minulle noin?
Mihin helvettiin etiikkasi perustuu?
Koska huorailit äijän kanssa, joka rakastui...
Huorailin? -Niin!
Luulet eläneesi suuren rakkaustarinan.
Haista vittu! Naisesi on huora! -Mitä sinä sanoit?
Älä. -Kuka on huora?
Irti. -Kuka on huora?
Älä uskallakaan!
Miten kehtaat? -Ei! Päästä minut! Luuseri!
Hei!
Tiedätkö, mikä sinua suututtaa?
Se, että onnistuin tekemään kaiken haluamani. Sain elämän, jonka halusin!
Olemme saaneet tarpeeksesemme sinusta, Enzosta ja Posilliposta!
Tästä helvetin rannekorusta!
Päästä minut!
Älä uskallakaan!
Vittoria, halusin auttaa sinua. -On liian myöhäistä.
Ainoa hyvä asia, jonka olet tehnyt elämässäsi,
on Giannina.
Tiedän.
Olemme täällä.
Olkaa varovaisia, kun menette.
Kiitos, kulta.
Kiitos. -Ei kestä kiittää.
Varovasti tämän kanssa. Se on painava.
Kiitos.
Irrota köysi. -Selvä.
Hei, Luca. Kiitos. -Kiitos. Hei.
Heippa. -Kiitos.
Anna se minulle. -Kiitos.
Sanoit ei. -Niin.
Se on tuo harmaa rakennus.
En tiedä, missä kunnossa se on.
Niin. Tiedän, että minä saan huolehtia siitä.
Kuten aina.
1931 JKR
Juostaan, tytöt. -Odota!
Hei, Vincenzo! -Hei, Vincenzo!
Tytöt, olen pahoillani kylmyydestä.
Ikkuna piti jättää auki kaasuvuodon takia. -Oletko tosissasi?
Pidätkö siitä? -Kovasti.
Levätään nyt, ja sitten mennään syömään poikien kanssa.
Selvä. -Jos ei haittaa, minä jään tänne.
Miksi?
Robè, hän on oikeassa. Hän tylsistyy.
He ovat mukavia ihmisiä. Pidät heistä.
Hän tuli jo tänne seuranani. Ei pakoteta häntä, jos hän ei halua.
Vaikutat ihmiseltä, joka luulee tylsistyvänsä, mutta ei tylsisty.
Hyvä on sitten. Minä tulen.
Tässä on numero.
Andrea?
Ihmisiä, joilla on yhteyksiä, on aina ollut. Samoin rikkaita.
Siitä huolimatta pääsimme asemaamme ansioillamme.
Vaikka järjestelmä siis olisi viallinen, se toimii.
Olimme hyviä, ja ehkä onnekkaita.
Mutta kuinka moni meistä ansaitsisi olla täällä, mutta joutui palaamaan?
Aivan.
Entä teille, neiti?
Haluatteko, professori? -Kiitos. Jättäkää pullo.
Olen neiti. Sinä olet professori. -Hän varmaan luuli sinua opiskelijaksi.
Kohteliaisuus ei korvaa tätä. Emme palaa tänne.
Rentoudu. -Mikä sinua vaivaa tänään?
Ei mikään. Olen vain saanut tarpeekseni. Kävin postissa.
Tyttö takanani kysyi, voisiko hän mennä ohitseni kysyäkseen jotain.
Päästin hänet ohi, ja iso, lihava mies, joka oli takanamme, alkoi huutaa.
Raukka pyysi anteeksi ja selitti tilanteen, ja mies kutsui häntä lutkaksi.
En kestänyt enää, joten astuin väliin. Väittelimme, ja hän uhkasi minua.
Hän sanoi, että jos en lähtisi heti, hän murtaisi jalkani.
Mitä teit? -Soitin johtajalle.
Puukotus olisi ratkaissut kaiken.
Niinhän he olisivat tehneet siellä, mistä olemme kotoisin.
Toki. Niin kaikki tekisivät, missä tahansa.
Se on helpoin ratkaisu. -En tarkoittanut sitä.
Anteeksi, miten puolustaudutte isolta, lihavalta mieheltä?
Valitettavasti laukussani ei ollut veistä.
Haluaisin tarkistaa. -Niin minäkin.
Epäoikeudenmukaisuus tarvitsee lujan ja itsepintaisen reaktion.
Teetkö niin lähimmäiselle? Sanon sinulle, ettei pitäisi.
Jos jatkat sitä, pidän pintani. Jos kaadat minut, nousen ylös.
Jos en pääse takaisin ylös, muut nousevat. Ja muutkin.
Väkivaltaisuuteen ei voi vastata heikkoudella.
Vanhurskaat voivat olla vain heikkoja. Heillä on rohkeutta ilman voimaa.
Se on hölmön heikkous. Joskus pitäisi huijata Jumalaa.
Se, jolle annetaan liikaa lihaa, tulee täyteen.
Silloin sulkee silmänsä epäoikeudenmukaisuudelta.
Hyvää työtä. Olen iloinen, että luet. -Ei, minun ei tarvitse lukea paljon.
Minulla on hyvä muisti.
Vanhurskaiden pitäisi toimia hullusti ja myydä kirkot ja kiinteistöt.
Antaa ne lähimmäisille. Leskille, orvoille. Ja muukalaisille.
Jos uskoo vain siihen,
mistä pitää evankeliumeissa, ja hylkää kaiken sen, mistä ei pidä,
ei usko evankeliumeihin. Silloin uskoo itseensä.
Onko se hauskaa? -Enkö saa nauraa?
Totta kai.
Aivan. Juodaan ja nauretaan.
Vincenzo!
Nauretaan, koska juhlimme.
Giovanna täyttää 16. -Onnea.
Paljon onnea vaan
Paljon onnea, Giovanna
Paljon onnea vaan
Paljon onnea. -Paljon onnea, Giovà.
Hyvää syntymäpäivää.
Hyvin tehty! -Kiitos. Ei olisi tarvinnut.
Noin.
Pitääkö minun nukkua ikkuna auki? -Kyllä. Täällä on vuoto.
Mutta toin sinulle ylimääräisiä peittoja. -Kiitos.
Kiva, että tulit.
Hyvää yötä. -Hyvää yötä.
Kummalla puolella nukut?
Nukun Roberton kanssa.
Siten nukut mukavammin.
Olet rakas.
Samoin.
Anteeksi.
Ei, Gianni, älä huoli. Tule sisään. Olen valmis.
Öitä. -Öitä.
Lopeta! -Mitä tarkoitat?
Niin? -Niin?
Tein kahvia. Haluatteko?
Kyllä! -Odota.
Näinkö?
Kiitos.
Kiitos, Gianni.
Luoja, en ikinä unohda tätä aamua.
Kiitos. -Mistä hyvästä?
Kaikesta. Juhlista, kakusta, kaikesta.
Kiitos, muru.
Olet kaunis, Giovà. -Se on totta. Olet kaunis.
Roberto rakastaa minua.
Mutta rakastan häntä enemmän.
Koska hän vei minut paikasta, johon minun oli määrä jäädä,
ja otti minut rinnalleen. Nyt en tiedä muusta.
Jos hän muuttaa mieltään ja vetäytyy pois, minä -
en osaa enää olla minä.
Mutta hän tietää, kuka hän on. On tiennyt lapsesta asti. Minä muistan.
Et voi kuvitella, mitä tapahtui, kun hän avasi suunsa.
Asianajaja Sargenten poika, Rosario, on tyhmä, mutta -
kaikki pelkäävät häntä, paitsi Roberto.
Roberto hurmaisi hänet. Kuten tehdään käärmeiden kanssa.
Hän rauhoittaisi tämän.
Oletko nähnyt naisten katseet? Kuinka kauniita he ovat.
Kuinka fiksuja he ovat.
Kuten se Michela. On selvää, että hän on siellä vain voidakseen puhua hänelle.
Gianni, mitä jos hän vie paikkani? Tappaisin itseni.
Minun olisi pakko.
Koska vaikka eläisin, en olisi enää mitään.
Olet oikeassa. He katsovat häntä ihailevasti.
Mutta hän haluaa olla kanssasi. Olet erityinen.
Jos pysyt tuollaisena, hän rakastaa sinua aina.
Luoja, minulla ei ole rannekorua! -Miten se on mahdollista?
En tiedä, minne laitoin sen. -Sen on oltava Roberton luona.
Ei, se oli täällä. Tässä taskussa.
Varmastiko? -En ole varma mistään.
Katso täältä.
Se ei ole täällä.
Sitä ei löydy mistään!
Rauhoitu. Soitetaan Robertolle ja selvitetään asia. Se on varmasti siellä.
Voi luoja.
Anteeksi.
Vittoria tappaa minut, jos en löydä sitä.
Soitamme Robertolle ja selvitämme asian. Älä huoli.
Hän ei vastaa.
Hän on varmasti Michelan kanssa.
Soita uudestaan.
Voitko sinä soittaa? Minä oikeasti sekoan kohta.
Nolla-kaksi, seitsemän-kuusi, 11, 23, yhdeksän-viisi.
Haloo? Hei.
Kyllä, minä tässä. Kaikki on hyvin.
En löydä rannekoruani. Voitko katsoa, jätinkö sen sinne?
Selvä. Minä odotan.
Luulen, että Michela on siellä. -Lopeta.
Kyllä.
Voi luoja. Luojan kiitos, Robè.
Hän löysi sen kylpyhuoneesta.
Kaipaan sinua jo.
Kyllä, mutta soita sinäkin minulle. Selvä. Heippa.
Luojan kiitos!
En voi mennä kotiin ja kuunnella Vittorian kuulustelua.
Älä kerro hänelle. -Mutta minulla ei ole korua.
Stressaat liikaa. Et voi elää noin. -Tiedän. Olen aina hermostunut.
Tiedätkö, mitä ajattelin juuri?
Mitä jos Michela menee Roberton luo, löytää korun ja vie sen?
Mitä tapahtuu?
Giovà!
Olet niin stressaantunut, että revit hiuksesi irti.
En revi. Ne vain lähtevät. Katso. Minä kuolen!
Ei kukaan kuole hiustenlähtöön.
Saatan sinut bussille.
Käykö? -Selvä.
Sano Vittorialle, että kävit katsomassa nähtävyyksiä.
Osta aikaa. -Selvä.
Entä jos Vittoria kysyy? -Älä huoli, vaan lepää. Minä hoidan tämän.
Tiedätkö, mikä olet? Olet idiootti!
Olet idiootti!
Teemme asioita, joihin emme koskaan tiedä oikeaa syytä. Olettaen, että sellainen on.
Giuliana tarvitsee rannekorunsa takaisin. Minä tulen. Olen lähdössä.
Ei huolta. Tulen mielelläni takaisin.
Kello 22.08. Haetko minut?
Chérie, soita, jos näet sen
Ja usko minua Tämä juna
Jos se menee ohitsesi Et nouse siihen enää...
Onko paikka varattu? -On valitettavasti.
Et tullut asemalle. -Tein töitä ja menetin ajantajun.
Miksi opiskelet ja luet näitä asioita? -Koska olen ihminen.
Olen siis peloissani, hämmentynyt ja ymmälläni.
Pelottaako Jumalan tutkiminen sinua?
Jumala on pelottava.
Pelkomme.
Hämmennyksemme.
Kummastuksemme.
Kun puhuit siitä ensimmäistä kertaa, yritin tutkia sitä.
Ymmärtääkseni paremmin.
Olen jo kyllästynyt Jumalaan. En ymmärrä häntä.
Et ymmärrä, koska hän on Jumala. Jos ymmärtäisit, mikä Jumala hän olisi?
Etkö sinäkään tule ymmärtämään häntä?
Sitten minua ei kiinnosta. Haluan ymmärtää.
Liian lyhyet lauseet ovat hyödyttömiä.
Anna itsellesi aikaa.
Oletko väsynyt?
Olen.
Haluatko nukkua kanssani?
En. Nukun sohvalla.
Varmastiko?
Kyllä.
Miksi palasit?
En tiedä enää.
Tässä on rannekoru. Hyvää yötä.
Hän antoi rannekorun kuin se olisi hammastahnaa tai pyyhe.
Hän ei edes maininnut Giulianaa.
Ikään kuin hän oli pyyhkinyt hänet.
Mietin: "Onko se niin helppoa?
Kuolla toisten ihmisten elämissä, joita ilman emme itse voi elää?"
Luoja! Gianni!
Miten Giuliana voi?
Hänellä on ollut hiusten ohentumista. -Tiedän.
Olet ollut hyvä hänen kanssaan. Todella hyvä.
Hän rakastaa sinua.
Samoin minä.
Niinpä ajattelin, että jos isäsi teki sinusta tuollaisen,
ehkä hän ei olekaan täysi kusipää.
Kuinka sinä voit?
Löysin uuden työn. Minusta tulee sisäkkö Costanzan ystävälle.
Yötä päivää. Muutan sinne.
Posillipoonko? -Niin. Hienojen naisten ympäröimänä.
Entä tämä paikka?
Rakastat tätä paikkaa.
Vihaat Posillipoa ja siellä asuvia ihmisiä.
Minun pitää lähteä tästä mausoleumista. Muuten minäkin kuolen.
Selvä. Toin Giulianan rannekorun takaisin.
Se päätyi vahingossa laukkuuni. -Pidä se.
Se on Giulianan.
Hän ei pidä siitä. -Miksi sitten annoit sen hänelle?
Koska hän oli kireä.
Tämä rannekoru on ollut sinun syntymästäsi saakka.
Selvä.
Hei sitten.
Gianni. -Niin?
Tule tänne.
Älä tuhlaa itseäsi.
Älä tuhlaa itseäsi. Onko selvä?
Pidä tästä huoli.
Ennen kuin luovut siitä, mieti, onko hän hyvä vai huono.
Jos heität sen hukkaan, isäsi ja minä pieksemme sinut.
Ymmärrätkö?
Älä tee niin kuin minä.
Etkö ole ollut uskollinen kuolleelle miehelle kaikki nämä vuodet?
Olen rakastanut vain Enzoa.
Mutta tässä kaupungissa naimaton nainen on kuin susille heitetty pala lihaa.
Mitään ei jää jäljelle. Ei mitään.
Et tiedä, kuinka monen vieraan ja luuserin kanssa päädyin sänkyyn.
Yksi toi ruokaa, vähän mozzarellaa.
"Vittoria, löysin kauniin kaulakorun. Tein kaupat."
Yksi korjasi pesukoneeni.
Kuumavesisäiliö meni rikki. "Ciro, on kylmä. Voitko korjata sen?"
"Toki, Vittoria. Älä huoli. Hoidan sen."
"Kiitos, Ciro. Haluatko kahvia?"
Ja sitten...
Täti. Miksi valehtelit minulle?
Koska se oli kaunista.
Mitä sinä teet?
Olen kylähullu.
Kaikki lähtevät. Miksi sinä et?
Lähden minä.
Mutta minne?
En tiedä.
Olen äitini kopio.
Hyväksymme kaiken, koska emme kykene mihinkään.
Tiedätkö mitä?
Heti kun Vittoria lähtee, otan isän kuvan...
ja heitän sen pois.
Mene Toninon luokse.
Toninonko? Hän ajattelee vain itseään.
Hän ei välitä minusta, äidistä, Giulianasta tai muista.
Anna Rosarion numero.
Haluatko naida häntä?
Jos et anna sitä minulle, löydän sen.
Kerron Rosariolle, että olit liian mustasukkainen.
Ja minä kerron Vittorialle. Sittenpähän näemme.
Vanno, että kerrot hänelle.
Hei, Nello. -Hei, Giovanna.
"Rakas Giovanna. En kertonut sinulle totuutta.
Ei ole totta, että häpesin, koska reputin koulussa.
AIKUISTEN VALHEELLINEN ELÄMÄ
Vanhempani häpesivät.
Olen tyytyväinen.
Haluan lopettaa koulun ja käyttää aikani kirjoittamiseen.
En välittänyt häpeästä.
Vanhempani pelkäävät, etten ole heidän arvoisensa.
He eivät tienneet, että minulla oli muuta hävettävää.
En halua olla arvokas. Haluan olla kelvoton.
Haluan huonon lopun.
Niinpä voitin inhoni -
ja tapasin tyypin, joka hoiti puutarhaamme Posillipossa jonkin aikaa.
Se oli kamalaa.
Hänen sylkensä maistui viemärivedeltä, ja hän kiroili.
Mutta ainakin sain sen tehtyä.
Kirjoitin siitä tarinankin.
Mutta en halua sinun lukevan sitä vielä,
koska olet yhä neitsyt, ja se sammuttaisi halusi.
Mikä hätänä? -Emmekö voi olla suutelematta?
Etkö pidä siitä? -En.
Kaikkihan siitä pitävät.
Olisi kiva, jos voisit välttää myös rintojeni koskettamista.
Mutta jos tarvitsee, kosketa vain. -En tarvitse mitään.
Kosketa minua.
Onko näin hyvä?
On.
Gianni, mistä sinä pidät?
Kerro. En halua suututtaa sinua.
Voinko pitää vaatteet päällä? -Rakastellaksemme meidän täytyy riisuutua.
Olisi kiva, jos voisin tehdä sen pukeissa.
Sinun pitää riisua alusvaatteesi.
Onko näin hyvä?
On.
Ei sitä noin tehdä! -Aivan, mutta pyydän tätä palveluksena.
Minäkin kosketan vähän sinua. -Ei.
Et osaa. Satutat minua. -Mutta olen hyvä siinä.
Olet kiltti, kiitos. Mutta en luota sinuun.
Gianni, jos en koskettele sinua vähän, sitten se vasta sattuukin.
Onpa jalkojesi välissä kaunista.
Huusitko sinä? -En.
Satutinko sinua? -Et.
Mutta jatka. Älä tee minua raskaaksi.
Älä huoli. Rentoudu vain.
Oletko valmis? -Olen.
Se polttelee.
Se on sinun syytäsi, Gianni. Se olisi voinut olla parempaa.
Juuri näin halusinkin sen tehdä.
Sinulla on ihanat hampaat. -Pilkkaatko minua?
Ei, oikeasti. Pidän niistä.
Olen kirjoittanut paljon tarinoita.
Yksi kertoo kahdesta siskosta, joiden ystävä käy usein yökylässä.
Vanhempi sisko odottaa nuoremman nukahtamista -
kiivetäkseen vieraan sänkyyn ja maatakseen hänen kanssaan.
Nuorempi taistelee unta vastaan.
Hän kokee ulkopuolisuuden tuskaa.
Lopulta hän luovuttaa.
Mutta kerran hän teeskentelee nukkuvansa.
Hiljaisuudessa ja yksinäisyydessä -
hän kuuntelee heidän kuiskauksiaan.
Ja heidän suudelmiaan.
Siitä lähtien hän teeskentelee nukkuvansa vakoillakseen heitä.
Ja aina, kun kaksi muuta viimein nukahtavat,
hän itkee vähän.
Giovanna,
jos rakastat minua, kuten sanot, odotan sinua siellä, missä sovimme.
Gianni, ota kahvia.
Pidä huolta, Rosà.
Meidän pitää juosta.
PERUSTUU ELENA FERRANTEN SAMANNIMISEEN ROMAANIIN
Kun on pieni, kaikki vaikuttaa isolta.
Kun on iso, kaikki vaikuttaa pieneltä.
Kukin omillaan.
Kukaan ei tiedä.
Kukin omillaan.
Kukaan ei tiedä.
Kukin omillaan.
Kukaan ei tiedä.
Kun on pieni, kaikki vaikuttaa isolta.
Kun on iso, kaikki vaikuttaa pieneltä.
Kukin omillaan.
Kukaan ei tiedä.
Kukin omillaan.
Kukaan ei tiedä.
Kukin omillaan.
Tekstitys: Heidi Hautala