‫- סדרה של NETFLIX -‬
‫יש לך סוכרייה?‬
‫אחת בפה שלי. רוצה אותה?‬
‫היי.‬
‫הנה.‬ ‫-תודה.‬
‫אני מעריצה אותך.‬
‫למה?‬
‫את לא מיישרת קו.‬ ‫את מרגישה טוב כמו שאת.‬
‫זה לא נכון.‬
‫את חכמה מאוד.‬
‫ואת חדת אבחנה מאוד.‬
‫תפסיקי.‬
‫אל תצחקו.‬
‫רוברטו התעקש מאוד שאת חייבת לבוא איתי.‬
‫כמובן, אז תהיה לך חברה‬ ‫והוא לא יצטרך לדאוג.‬
‫ג'ובה, אל תשחקי אותה טיפשה.‬
‫אנחנו צריכות לנוח עוד קצת.‬ ‫-אני לא יכולה.‬
‫בחיי, אני מתרגשת מדי.‬
‫שאענוד אותו?‬
‫למה לא?‬
‫אני תמיד מודאגת.‬ ‫ויטוריה מתרגזת אם היא רואה אותי בלעדיו.‬
‫אבל אז היא מנג'סת‬ ‫כי היא חושבת שאאבד אותו.‬
‫רק תיזהרי.‬
‫את אוהבת אותו?‬ ‫-לא.‬
‫למה?‬
‫את לא יודעת?‬ ‫-לא.‬
‫הצמיד ניתן לאימא של ויטוריה‬ ‫על ידי אבא שלי, שגנב אותו מסבתא שלי.‬
‫אימא של אימא שלי, שהייתה חולה מאוד בזמנו.‬
‫אבא שלך, אנזו?‬
‫כן, הוא גנב אותו.‬
‫דודה ויטוריה יודעת?‬ ‫-ברור שהיא יודעת.‬
‫אימא שלך?‬ ‫-היא סיפרה לי.‬
‫אף פעם לא היה לנו הרבה כסף בבית,‬
‫ואבא שלי היה גבר‬ ‫מהסוג שאוהב להשוויץ מול זרים.‬
‫אבל הוא אף פעם לא דאג‬ ‫שמא יפגע באלה שכבר אהבו אותו.‬
‫הוא הסב הרבה סבל לאימא שלי.‬
‫גם לוויטוריה.‬
‫ויטוריה?‬
‫ויטוריה לא סובלת, ג'אני.‬
‫ויטוריה גורמת לאחרים לסבול.‬
‫מבחינתי, הצמיד הזה‬ ‫הוא סמל קבוע לזמנים הקשים ההם.‬
‫סמל לכאב.‬
‫הוא מלחיץ אותי.‬
‫והוא אפילו מביא מזל רע.‬
‫אני לא חושבת שחפצים יכולים לגרום למזל רע.‬ ‫אני אוהבת אותו.‬
‫ידעתי. גם רוברטו אוהב אותו.‬
‫תעזרי לי?‬
‫תודה.‬
‫היי!‬ ‫-היי!‬
‫אעזור. תני לי את התיקים שלך.‬ ‫-תודה.‬
‫מה לעזאזל?‬ ‫-אני יודעת, הגזמתי.‬
‫היי.‬ ‫-היי.‬
‫נלך.‬
‫איך הייתה הנסיעה?‬
‫היא הייתה די טובה.‬
‫קצת איטית, אבל אירחנו זו לזו לחברה.‬
‫ג'ובה, רוצה לתת לי את התיק שלך?‬ ‫-לא.‬
‫אשמח לקחת אותו.‬ ‫-הוא לא כבד.‬
‫בסדר.‬ ‫-תודה.‬
‫- פרק 6‬ ‫אמת -‬
‫בוקר טוב, פרופסור.‬ ‫-היי, וינצ'נזו.‬
‫בוקר טוב.‬
‫רגע! קח אותי איתך!‬
‫בוקר טוב, פרופסור.‬ ‫-היי, בנות.‬
‫הנה.‬
‫רובה, זה על הפנים.‬ ‫-כן, אני יודע, אני עסוק מאוד.‬
‫מה כל הניירות האלה?‬
‫שיעורי בית לבדיקה, טקסטים לקריאה.‬
‫רוברטו. אני צריך לספר לך משהו.‬ ‫אלוהים. סליחה, שאחזור אחר כך?‬
‫לא. ספר לי.‬
‫הדיקן זועם.‬ ‫הוא זימן גם את רינלדי וגם את ברליה.‬
‫בנות, תוכלו לתת לי דקה, בבקשה?‬ ‫-אנחנו חייבות לצאת?‬
‫כן, רק לדקה, סליחה.‬ ‫-אני מצטער.‬
‫בסדר.‬ ‫-תודה.‬
‫רק לדקה.‬
‫בוקר טוב.‬
‫אז זאת מאורת המופקרים.‬
‫תראי את הספרים האלה. זה כאילו הם בכלא.‬
‫נמאס לי. הוא אמר, "רק לדקה."‬ ‫מה נעשה עכשיו?‬
‫מה נוכל לעשות? נחכה.‬
‫שנלך הביתה?‬
‫עישנת כאן?‬
‫לא ידעתי.‬
‫לא הייתה מאפרה?‬
‫אתה כזה דקדקן.‬
‫הכול נטוש כאן.‬
‫עדיין יפהפה פה.‬
‫מה יפהפה בזה?‬
‫זה נוראי. אתה לא רואה?‬
‫היי, זוכרת? תנור הפיצה היה פה.‬
‫מה?‬ ‫-פה. תנור הפיצה.‬
‫הגלידריה. זוכרת?‬
‫אני לא זוכרת.‬
‫יש לי הצעה בשבילך.‬
‫הצעת עבודה.‬
‫באמת? אני לא צריכה אותה.‬
‫ויטו, אל תהיי קוץ בתחת,‬ ‫אחרת פשוט אסתובב ואלך. בחייך.‬
‫מה העבודה?‬
‫לאחת החברות של קוסטנזה יש בת בהיריון.‬
‫הם צריכים שמישהי תישאר איתם יומם ולילה.‬
‫ויטו, הם עשירים מאוד.‬
‫זו הצעה טובה ומעניינת.‬ ‫תצטרכי לעבור לפוזיליפו.‬
‫לפוזיליפו?‬
‫זה מה שרצית, אנדרה.‬
‫מה שתמיד רצית.‬
‫על מה את מדברת?‬
‫רצית לזיין נשים עשירות,‬
‫להיראות אינטלקטואל, אבל בלי מאמץ, נכון?‬
‫רק תאורטית.‬
‫סליחה, אני לא מבין.‬
‫אתה חלאה. אתה פשוט חלאה.‬
‫אתה מקנא באחרים ומדבר מאחורי גבם.‬
‫מה לא הבנת?‬
‫מי את לעזאזל שתדברי אליי ככה?‬
‫על מה מבוססת האתיקה שלך?‬
‫רק כי השתרמטת עם בחור שהתאהב בך…‬
‫השתרמטתי?‬ ‫-כן!‬
‫את חושבת שהיה לך סיפור אהבה נהדר.‬
‫לך תזדיין! האישה שלך היא הזונה!‬
‫מה אמרת?‬
‫לא.‬ ‫-מי הזונה?‬
‫רד ממני.‬ ‫-מי הזונה?‬
‫שלא תעזי!‬
‫את מבינה שאסור לך להעז?‬ ‫-לא! תעזוב אותי! לוזר!‬
‫היי!‬
‫את יודעת מה מעצבן אותך?‬
‫שהצלחתי לעשות כל מה שרציתי בחיים.‬
‫החיים שרציתי!‬
‫ונמאס לנו ממך, עם אנזו, עם פוזיליפו!‬
‫עם הצמיד המזוין הזה!‬
‫תעזבי אותי!‬
‫שלא תעזי!‬
‫ויטוריה, רציתי לעזור לך.‬
‫זה מאוחר מדי.‬
‫הדבר הטוב היחיד שיצא מחייך…‬
‫הוא ג'אנינה.‬
‫אני יודע.‬
‫הגענו.‬
‫תיזהרו כשאתן יוצאות.‬
‫תודה, מותק.‬
‫תודה.‬ ‫-אין בעד מה.‬
‫זהירות עם זה. זה כבד.‬
‫תודה.‬
‫תנתק את החבל.‬
‫בסדר.‬
‫ביי, לוקה. תודה.‬ ‫-תודה. ביי.‬
‫ביי.‬ ‫-תודה.‬
‫תני לי את זה.‬ ‫-תודה.‬
‫אמרת שלא צריך.‬ ‫-נכון.‬
‫זה הבניין האפור הזה.‬
‫אני לא יודע מה לגבי הדירה.‬
‫כן. אני יודעת שאני אצטרך‬ ‫להיות זאת שתטפל בה, נכון?‬
‫כמו תמיד.‬
‫- 1931 לספירה -‬
‫נרוץ, בנות.‬ ‫-חכה!‬
‫היי, וינצ'נזו!‬ ‫-היי, וינצ'נזו!‬
‫בנות, אני מצטער על הקור.‬
‫נאלצתי להשאיר את החלון פתוח בגלל דליפת גז.‬
‫ברצינות?‬
‫את אוהבת אותה?‬ ‫-מאוד.‬
‫ננוח עכשיו‬ ‫ונלך לארוחת ערב עם החבר'ה, בסדר?‬
‫בסדר.‬ ‫-אם לא אכפת לכם, אני אשאר כאן.‬
‫למה?‬
‫רובה, היא צודקת. היא תשתעמם.‬
‫הם אנשים נחמדים. את תאהבי אותם.‬
‫היא כבר ליוותה אותי לכאן.‬ ‫בוא לא נאלץ אותה לעשות משהו שהיא לא רוצה.‬
‫את נראית כמו מישהי‬ ‫שתמיד חושבת שהיא תשתעמם,‬
‫וזה אף פעם לא קורה.‬
‫בסדר. אני אבוא.‬
‫זה המספר.‬
‫אנדראה?‬
‫אנשים עם קשרים תמיד היו קיימים.‬
‫כמו גם אנשים עשירים.‬
‫ולמרות זאת,‬ ‫הגענו לאן שהגענו בזכות הצטיינות.‬
‫זה אומר שאפילו אם היא פגומה, השיטה פועלת.‬
‫היינו טובים ואולי היה לנו מזל.‬
‫אבל מי יודע לכמה כמונו הגיע להיות כאן,‬ ‫אבל הם נאלצו לחזור הביתה?‬
‫כן.‬
‫משהו בשבילך, עלמתי?‬
‫רוצה קצת, פרופסור?‬ ‫-בבקשה. תשאיר את הבקבוק.‬
‫אני "עלמתי", אתה "פרופסור".‬
‫הוא בטח חשב שאת סטודנטית.‬
‫מחמאה לא תפצה על זה. לא נחזור לכאן.‬
‫תירגעי.‬ ‫-מה קורה איתך הערב?‬
‫שום דבר, חבר'ה, פשוט נמאס לי.‬
‫הייתי בדואר לפני כמה ימים.‬
‫בחורה מאחוריי שאלה‬ ‫אם היא יכולה לעבור כדי לבקש מידע.‬
‫ברור שנתתי לה לעבור,‬
‫ואיש גדול ושמן‬ ‫שהיה מאחורינו בתור התחיל לצעוק.‬
‫המסכנה התנצלה והסבירה את המצב,‬
‫והוא קרא לה זונה.‬
‫לא יכולתי לסבול את זה, אז התערבתי.‬
‫התווכחנו, והוא איים עליי.‬
‫הוא אמר שאם לא אעזוב בעוד שנייה,‬
‫הוא ישבור לי את הרגליים.‬
‫מה עשית?‬ ‫-קראתי למנהל.‬
‫דקירה הייתה פותרת הכול.‬
‫זה מה שהיו עושים במקום שממנו באנו, נכון?‬
‫בטח. זה מה שכולם היו עושים, לא משנה איפה.‬
‫כי זה הפתרון הכי קל.‬
‫לא, לא התכוונתי לזה.‬
‫אבל סליחה,‬ ‫איך תגנו על עצמכם מאדם גדול ושמן?‬
‫למרבה הצער, לא היה לי סכין בתיק.‬
‫האמת שהייתי רוצה לבדוק.‬ ‫-גם אני.‬
‫חוסר צדק זקוק לתגובה איתנה ועקשנית.‬
‫אתה עושה את זה לשכן שלך?‬ ‫אני אומר לך שאסור לך.‬
‫ואם תמשיך לעשות את זה,‬ ‫אני אמשיך לעמוד על שלי.‬
‫ואם תפיל אותי, אחזור ואקום.‬
‫ואם לא אוכל לקום שוב,‬ ‫אחרים יעשו זאת. ואחרים אחריהם.‬
‫אי אפשר להגיב לכוח פוגעני עם חולשה.‬
‫הצדיקים יכולים להיות רק חלשים.‬ ‫יש בהם אומץ בלי כוח.‬
‫זו חולשתו של הטיפש.‬
‫לפעמים צריך לרמות את אלוהים.‬
‫מי שמקבל יותר מדי בשר, מתמלא.‬
‫לכן הוא יעלים עין מחוסר צדק.‬
‫יפה. אני שמח שקראת את הדברים האלה.‬
‫לא, אני לא צריכה לקרוא הרבה.‬ ‫יש לי זיכרון טוב.‬
‫הצדיקים צריכים להתנהג כמטורפים‬
‫ולמכור את כל הכנסיות והנכסים.‬
‫לתת אותם לשכנים.‬
‫לאלמנות, ליתומים.‬
‫ולזרים.‬
‫טוב, אם את מאמינה‬
‫רק במה שאת אוהבת בבשורות,‬ ‫ודוחה את כל מה שאת לא אוהבת בהן,‬
‫אז את לא מאמינה בבשורות.‬
‫את מאמינה בעצמך.‬
‫זה מצחיק?‬ ‫-אסור לי לצחוק?‬
‫ברור שמותר.‬
‫נכון. בואו נשתה ונצחק.‬
‫וינצ'נזו!‬
‫בואו נצחק, כי אנחנו חוגגים.‬
‫לג'ובנה מלאו 16 שנים.‬ ‫-מזל טוב.‬
‫"יום הולדת שמח‬
‫"יום הולדת שמח, ג'ובנה היקרה‬
‫"יום הולדת שמח"‬
‫יום הולדת שמח.‬ ‫-יום הולדת שמח.‬
‫יום הולדת שמח.‬
‫כל הכבוד!‬ ‫-תודה. לא הייתם צריכים לטרוח.‬
‫בבקשה.‬
‫אני צריכה לישון עם חלון פתוח?‬
‫כן. יש דליפה.‬
‫אבל הבאתי לך עוד שמיכות.‬ ‫-תודה.‬
‫אני שמח שאת כאן.‬
‫לילה טוב.‬ ‫-לילה טוב.‬
‫איזה צד את רוצה?‬
‫אני אשן עם רוברטו.‬
‫יהיה לך נוח יותר.‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫גם אני אותך.‬
‫סליחה.‬
‫לא, ג'אני, אל תדאגי. תיכנסי. סיימתי.‬
‫לילה טוב.‬ ‫-לילה טוב.‬
‫תפסיק!‬ ‫-מה זאת אומרת, "תפסיק"?‬
‫כן?‬ ‫-כן?‬
‫הכנתי קפה. רוצים קצת?‬
‫כן!‬ ‫-רגע…‬
‫ככה?‬
‫תודה.‬
‫תודה, ג'אני.‬
‫אלוהים, לעולם לא אשכח את הבוקר הזה.‬
‫תודה.‬ ‫-על מה?‬
‫על הכול. על המסיבה, על העוגה, על הכול.‬
‫תודה, מותק.‬
‫את יפהפייה, ג'ובה.‬ ‫-זה נכון, ג'אני. את יפהפייה.‬
‫רוברטו אוהב אותי.‬
‫אבל אני אוהבת אותו הרבה יותר.‬
‫כי הוא לקח אותי מהמקום שבו נועדתי להישאר,‬
‫והעמיד אותי לצדו.‬
‫ועכשיו, זה כל מה שאני יודעת.‬
‫אם הוא ישנה את דעתו,‬
‫אם הוא יתחרט, אני…‬
‫אני לא יודעת איך להיות אני.‬
‫אבל הוא יודע מי הוא.‬
‫הוא ידע את זה מאז שהיה ילד. אני זוכרת.‬
‫אי אפשר לדמיין מה יקרה כשהוא פותח את הפה.‬
‫הבן של עורך הדין סרג'נטה, רוזריו,‬ ‫באמת טיפש, אבל…‬
‫כולם מפחדים ממנו, חוץ מרוברטו.‬
‫רוברטו היה מקסים אותו.‬
‫כמו שעושים עם נחשים.‬
‫הוא היה מרגיע אותו.‬
‫ראית איך נשים מסתכלות עליו?‬
‫כמה שהן יפות.‬
‫כמה שהן חכמות.‬
‫כמו מיקלה.‬
‫אפשר לראות שהיא שם רק כדי שתוכל לדבר איתו.‬
‫ג'אני, מה אם היא תתפוס את מקומי?‬
‫אני אתאבד.‬
‫אצטרך להתאבד.‬
‫כי גם אם אחיה, אני אהיה שום דבר.‬
‫את צודקת. כולן מסתכלות עליו בהערצה.‬
‫אבל הוא רוצה להיות איתך.‬
‫את מיוחדת.‬
‫אם תישארי ככה,‬
‫הוא תמיד יאהב אותך.‬
‫אלוהים, ג'אני. אין לי את הצמיד!‬
‫איך זה ייתכן?‬ ‫-אני לא יודעת!‬
‫אני לא יודעת איפה שמתי אותו.‬ ‫-הוא בטח אצל רוברטו.‬
‫לא, הוא היה כאן. בכיס הזה.‬
‫את בטוחה?‬ ‫-אני לא בטוחה לגבי שום דבר.‬
‫תבדקי כאן.‬
‫הוא לא כאן.‬
‫הוא לא בשום מקום כאן!‬
‫תירגעי. נתקשר לרוברטו‬ ‫ונפתור את זה. אני בטוחה שהוא אצלו.‬
‫אלוהים.‬
‫סלחו לי. מצטערת.‬
‫סלחו לי.‬
‫ויטוריה תהרוג אותי אם לא אמצא אותו.‬
‫נתקשר אליו עכשיו ונטפל בזה. אל תדאגי.‬
‫הוא לא עונה.‬
‫אני חושבת שהוא עם מיקלה.‬
‫תתקשרי שוב.‬
‫את יכולה לעשות את זה, בבקשה?‬ ‫אני ממש משתגעת.‬
‫אפס, שתיים, שבע, שש,‬ ‫אחת עשרה, עשרים ושלוש, תשע, חמש.‬
‫הלו? היי.‬
‫כן, זאת אני. לא, הכול בסדר.‬
‫אני פשוט לא מוצאת את הצמיד שלי.‬ ‫תוכל לבדוק אם השארתי אותו שם?‬
‫בסדר. אני אחכה.‬
‫אני חושבת שמיקלה שם.‬ ‫-תפסיקי.‬
‫כן.‬
‫אוי, אלוהים. תודה, רובה.‬
‫הוא מצא אותו בחדר הרחצה.‬
‫אני כבר מתגעגעת אליך.‬
‫כן, אבל תתקשר גם אתה.‬
‫בסדר. ביי.‬
‫תודה לאל!‬
‫אבל לא אוכל ללכת הביתה‬ ‫ולהתמודד עם השאלות של ויטוריה.‬
‫אל תספרי לה.‬
‫אני יודעת, ג'ובנה. אבל אין לי את הצמיד.‬
‫את לחוצה מדי. את לא יכולה לחיות ככה.‬
‫אני יודעת. אני תמיד לחוצה.‬
‫את יודעת מה חשבתי כשדיברתי איתך עכשיו?‬
‫מה אם מיקלה תלך לרוברטו,‬ ‫תמצא את הצמיד ותיקח אותו?‬
‫מה קורה?‬
‫ג'ובה!‬
‫את כל כך לחוצה שאת תולשת את השיער שלך.‬
‫אני לא תולשת. הוא פשוט נושר.‬ ‫תראי. אני גוססת!‬
‫לא, אף אחד לא מת מנשירת שיער.‬
‫אלווה אותך לאוטובוס.‬
‫בסדר?‬ ‫-בסדר.‬
‫פשוט תגידי לוויטוריה שהלכת לטייל.‬
‫תמשכי זמן.‬ ‫-בסדר.‬
‫מה אם ויטוריה תשאל?‬
‫אל תדאגי, ותנוחי. אני אטפל בזה.‬
‫אתה יודע מה אתה? אתה דפוק!‬
‫אתה דפוק!‬
‫אנחנו עושים דברים שלעולם לא נדע‬ ‫מה הסיבה האמיתית להם,‬
‫בהנחה שיש בכלל סיבה.‬
‫ג'וליאנה זקוקה בדחיפות לצמיד שלה.‬
‫אני אבוא. עוד מעט אצא לדרך.‬
‫לא, אל תדאג. אני שמחה לחזור.‬
‫בשעה 22:08. תבוא לאסוף אותי?‬
‫"שרי, תתקשרי אליי אם תראי את זה‬
‫"ותאמיני לי, הרכבת הזאת‬
‫"אם תפספסי אותה‬ ‫לא תתפסי אותה שוב…"‬
‫המושב הזה תפוס?‬ ‫-כן, אני מצטערת.‬
‫לא באת לתחנה.‬
‫עבדתי ולא שמתי לב לזמן.‬
‫למה אתה לומד וקורא את כל הדברים האלה?‬
‫כי אני בן אדם.‬
‫אז אני פוחד,‬
‫ומבולבל,‬
‫ואובד עצות.‬
‫לימודי אלוהים מפחידים אותך?‬
‫אלוהים הוא מפחיד.‬
‫הפחד שלנו.‬
‫הבלבול שלנו.‬
‫אובדן העצות שלנו.‬
‫בפעם הראשונה שאמרת לי את זה,‬ ‫ניסיתי ללמוד את זה.‬
‫כדי להבין טוב יותר.‬
‫כבר נמאס לי מאלוהים.‬
‫אני לא מבינה אותו.‬
‫את לא תביני, כי הוא אלוהים.‬
‫אחרת איזה אלוהים הוא יהיה?‬
‫אתה חושב שתבין אותו אי פעם?‬
‫אז אני לא מעוניינת.‬
‫אני רוצה להבין.‬
‫משפטים קצרים מדי הם חסרי תועלת.‬
‫תני לעצמך זמן.‬
‫את עייפה?‬
‫כן.‬
‫רוצה לישון איתי?‬
‫לא. אני אשן על הספה.‬
‫בטוחה?‬
‫כן.‬
‫למה חזרת?‬
‫אני כבר לא יודעת.‬
‫הנה הצמיד. לילה טוב.‬
‫הוא נתן לי את הצמיד‬ ‫כאילו היה משחת שיניים או מגבת.‬
‫הוא אפילו לא הזכיר את ג'וליאנה.‬
‫זה היה כאילו הוא מחק אותה.‬
‫תהיתי, "האם זה כל כך קל?‬
‫"למות בחייהם של אנשים אחרים‬ ‫שאנחנו לא יכולים לחיות בלעדיהם?"‬
‫אלוהים אדירים! ג'אני!‬
‫מה שלום ג'וליאנה?‬
‫יש לה בעיה כלשהי בשיער.‬
‫אני יודעת.‬
‫היית טובה אליה.‬
‫ממש טובה.‬
‫היא אוהבת אותך.‬
‫וגם אני.‬
‫אז חשבתי,‬
‫שאם אבא שלך הפך אותך לכזאת,‬
‫אולי הוא לא מניאק מוחלט.‬
‫מה שלומך?‬
‫מצאתי עבודה חדשה.‬
‫אני אהיה משרתת אצל חברה של קוסטנזה.‬
‫יומם ולילה. אני עוברת לגור שם.‬
‫בפוזיליפו?‬
‫בפוזיליפו. מוקפת בגברות.‬
‫מה עם הדירה הזאת?‬
‫את מתה על הדירה הזאת.‬
‫את שונאת את פוזיליפו ואת האנשים שגרים שם.‬
‫אני צריכה לעזוב את המאוזוליאום הזה.‬ ‫אחרת, גם אני אמות.‬
‫טוב. הבאתי את הצמיד של ג'וליאנה.‬
‫הוא הגיע לתיק שלי בטעות.‬ ‫-קחי אותו לעצמך.‬
‫הוא של ג'וליאנה.‬
‫היא לא אוהבת אותו.‬
‫אז למה נתת לה אותו?‬
‫כי היא הייתה מתוחה.‬
‫הצמיד הזה שלך מאז שנולדת.‬
‫בסדר.‬
‫ביי.‬
‫ג'אני.‬ ‫-כן?‬
‫בואי הנה.‬
‫אל תבזבזי את עצמך.‬
‫אל תבזבזי את עצמך. בסדר?‬
‫תיאחזי בהם היטב.‬
‫לפני שתמסרי אותם, תשפטי אם הוא טוב או רע.‬
‫אם תזרקי אותם,‬
‫אבא שלך ואני נכסח אותך.‬
‫הבנת?‬
‫אל תעשי מה שאני עשיתי.‬
‫אבל האם לא היית נאמנה לאדם מת‬ ‫במשך כל השנים האלה?‬
‫אהבתי רק את אנזו.‬
‫אבל בעיר הזאת,‬
‫רווקה היא כמו חתיכת בשר שנזרקת לזאבים.‬
‫לא נשאר כלום. שום דבר.‬
‫אין לך מושג‬ ‫עם כמה זרים ומפסידנים הגעתי למיטה.‬
‫אחד היה מביא את המצרכים שלי, קצת מוצרלה.‬
‫"ויטוריה, מצאתי את השרשרת היפה הזאת.‬ ‫עשיתי עסקה."‬
‫אחד תיקן את מכונת הכביסה שלי.‬
‫הדוד התקלקל.‬
‫"צ'ירו, קר. אתה יכול לתקן אותו?"‬
‫"בטח, ויטוריה. אל תדאגי. אטפל בזה."‬
‫"תודה, צ'ירו. רוצה קפה?"‬
‫ואז…‬
‫דודה. למה שיקרת לי?‬
‫כי זה היה סיפור יפה.‬
‫מה אתה עושה?‬
‫עסוק בלהיות אידיוט הכפר.‬
‫כולם עוזבים. למה אתה לא?‬
‫כן, אני אעזוב.‬
‫אבל לאן?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אני העתק של אימא שלי.‬
‫אנחנו משלימים עם הכול‬ ‫כי אנחנו לא מסוגלים לשום דבר.‬
‫את יודעת מה?‬
‫ברגע שוויטוריה תעזוב,‬ ‫אקח את התמונה של אבא…‬
‫ואזרוק אותה.‬
‫לך לגור עם טונינו.‬
‫טונינו?‬
‫טונינו חושב רק על עצמו.‬
‫לא אכפת לו ממני, מאימא,‬ ‫מג'וליאנה או מכל אחד אחר.‬
‫תן לי את המספר של רוזריו.‬
‫את רוצה לזיין אותו?‬
‫אם לא תיתן לי אותו, אמצא אותו.‬
‫אגיד לרוזריו שקינאת מכדי לתת לי אותו.‬
‫ואני אספר לוויטוריה. ואז נראה.‬
‫אתה חייב להישבע שתספר לה.‬
‫היי, נלו.‬ ‫-היי, ג'ובנה.‬
‫"ג'ובנה היקרה.‬ ‫לא סיפרתי לך את האמת."‬
‫זה לא נכון שהתביישתי כי נכשלתי בבית הספר.‬
‫- חיי השקר של המבוגרים -‬
‫ההורים שלי התביישו.‬
‫אני שמחה.‬
‫אני רוצה לעזוב את ביה"ס‬
‫ולבלות את הזמן שלי בכתיבה.‬
‫בושה לא מזיזה לי.‬
‫ההורים שלי חוששים‬ ‫שלעולם לא אהיה ראויה להם.‬
‫הם לא ידעו שיש לי דברים אחרים להתבייש בהם.‬
‫אני לא רוצה להיות ראויה.‬ ‫אני רוצה להיות לא ראויה.‬
‫להגיע למקום גרוע.‬
‫אז התגברתי על הגועל שלי,‬
‫ונפגשתי עם הבחור‬ ‫שעבד בגינה שלנו בפוזיליפו במשך זמן מה.‬
‫זה היה נורא.‬
‫לרוק שלו היה טעם של מי ביוב,‬ ‫והוא כל הזמן קילל.‬
‫אבל לפחות סיימתי עם זה.‬
‫וכתבתי על זה סיפור.‬
‫אבל אני לא רוצה שתקראי אותו עדיין,‬
‫כי את עדיין בתולה, וזה ירתיע אותך.‬
‫- סרג'נטה -‬
‫מה קרה?‬
‫אפשר לא להתנשק?‬
‫את לא אוהבת את זה?‬ ‫-לא.‬
‫אבל כולן אוהבות את זה.‬
‫אם תוכל להימנע גם מלגעת בשדיי,‬ ‫אני אעריך את זה.‬
‫אבל אם אתה צריך, זה בסדר.‬
‫אני לא צריך כלום.‬
‫תיגעי בי.‬
‫זה בסדר?‬
‫כן.‬
‫אז, ג'אני, מה את אוהבת?‬
‫תגידי לי. אני לא רוצה להרגיז אותך.‬
‫אוכל להישאר לבושה?‬
‫כדי לעשות אהבה, עלינו להתפשט.‬
‫אבל אם אוכל לעשות את זה לבושה,‬ ‫אעריך את זה.‬
‫תצטרכי להוריד את התחתונים.‬
‫בסדר?‬
‫בסדר.‬
‫אבל לא עושים את זה ככה.‬
‫כן, אבל אני מבקשת את זה כטובה.‬
‫אני גם אגע בך קצת.‬ ‫-לא.‬
‫אתה לא יודע איך. אתה תכאיב לי.‬ ‫-אבל אני טוב בזה.‬
‫אתה אדיב, תודה. אבל אני לא סומכת עליך.‬
‫ג'אני, אם לא אגע בך קצת,‬ ‫זה באמת יכאב, בסדר?‬
‫איזה דבר יפה יש לך בין הרגליים.‬
‫צרחת?‬ ‫-לא.‬
‫הכאבתי לך?‬ ‫-לא.‬
‫אבל תמשיך. אל תכניס אותי להיריון.‬
‫אל תדאגי. תירגעי, בסדר?‬
‫סיימת?‬
‫כן.‬
‫זה שורף.‬
‫זו אשמתך, ג'אני.‬
‫היה יכול להיות טוב יותר.‬
‫ככה בדיוק רציתי שזה יהיה.‬
‫יש לך שיניים יפות.‬
‫את צוחקת עליי?‬
‫לא, באמת. אני אוהבת אותן.‬
‫כתבתי הרבה סיפורים.‬
‫אחד הוא על שתי אחיות,‬
‫שיש להן חברה שישנה אצלן לעיתים קרובות.‬
‫האחות הגדולה מחכה שהצעירה תירדם‬
‫כדי להיכנס למיטה של האורחת ולשכב איתה.‬
‫הצעירה מנסה לא להירדם.‬
‫היא סובלת כי לא משתפים אותה.‬
‫אבל אז היא נכנעת.‬
‫אבל פעם אחת היא מעמידה פנים שהיא ישנה.‬
‫וכך, בדממה ובבדידות,‬
‫היא מקשיבה ללחישות שלהן.‬
‫ולנשיקות שלהן.‬
‫מאז ואילך, היא מעמידה פנים‬ ‫שהיא ישנה כדי לרגל אחריהן.‬
‫ותמיד,‬
‫כשהשתיים האחרות סוף סוף נרדמות,‬
‫היא בוכה.‬
‫ג'ובנה,‬
‫אם את אוהבת אותי כמו שאמרת,‬
‫אחכה לך איפה שסיכמנו.‬
‫ג'אני, תשתי קפה.‬
‫שמור על עצמך, רוזה.‬
‫אנחנו חייבות לרוץ.‬
‫- מבוסס על הרומן "חיי השקר של המבוגרים"‬ ‫מאת אלנה פרנטה -‬
‫כשאתה קטן, הכול נראה גדול.‬
‫כשאתה גדל, הכול נראה קטן.‬
‫כל אחד לעצמו.‬
‫איש לא יודע.‬
‫כל אחד לעצמו.‬
‫איש לא יודע.‬
‫כל אחד לעצמו.‬
‫איש לא יודע.‬
‫כשאתה קטן, הכול נראה גדול.‬
‫כשאתה גדל, הכול נראה קטן.‬
‫כל אחד לעצמו.‬
‫איש לא יודע.‬
‫כל אחד לעצמו.‬
‫איש לא יודע.‬
‫כל אחד לעצמו.‬
‫איש לא יודע.‬
‫- תרגום כתוביות: זיוית אוריין -‬