NETFLIXOVA SERIJA
Imaš karamelu?
Imam u ustima. Hoćeš?
Hej.
-Evo. -Hvala.
Divim ti se.
Zašto?
Ne prilagođavaš se. Voliš se takvu kakva jesi.
To nije istina.
Jako si pametna.
I vrlo perceptivna.
Prestani.
Ne smijte se.
Roberto je inzistirao da te povedem sa sobom.
Da bi imala nekog uza se pa da se ne mora zabrinjavati.
Giovà, ne budi blesava.
-Odmorimo se još malo. -Ne mogu.
Zbilja, previše sam uzbuđena.
Da je stavim?
Zašto ne?
Uvijek sam zabrinuta.
Vittoria se ljuti ako je ne nosim.
A onda me gnjavi jer se boji da ću je izgubiti.
Samo budi oprezna.
-Sviđa ti se? -Ne.
Zašto?
-Ne znaš? -Ne.
Narukvicu je Vittorijinoj mami dao moj tata, koji ju je ukrao mojoj baki.
Mami moje mame, koja je bila jako bolesna.
Tvoj tata Enzo?
Da, ukrao ju je.
-Zna li to teta Vittoria? -Naravno.
-A mama? -Ona mi je rekla.
Nikad nismo imali puno novca,
a moj se otac volio praviti važan pred nepoznatima.
Ali nije mario kad bi povrijedio one koji ga već vole.
Mama je puno patila zbog njega.
I Vittoria.
Vittoria?
Vittoria ne pati, Gianni.
Vittoria tjera druge da pate.
Meni je ova narukvica simbol tih loših dana.
Patnje.
Stvara mi nervozu.
Čak i nesreću donosi.
Ne vjerujem da predmeti izazivaju nesreću. Sviđa mi se.
Znala sam. I Robertu se sviđa.
Pomozi mi.
Hvala.
-Hej! -Hej!
-Daj mi prtljagu. -Hvala.
-Ma što je to? -Znam, pretjerala sam.
-Zdravo. -Zdravo.
Hajdemo.
Kako ste putovale?
Nije bilo loše.
Pomalo sporo, ali pravile smo društvo jedna drugoj.
-Giovà, da ti ponesem torbu? -Ne.
-Rado ću je ponijeti. -Nije teška.
-Dobro. -Hvala.
ŠESTO POGLAVLJE ISTINA
-'Jutro, profesore. -Zdravo, Vincenzo.
Dobro jutro.
Čekaj! Povedi me sa sobom!
-Dobro jutro, profesore. -Zdravo, cure.
Evo nas.
-Ovo je loše. -Znam, jako sam zauzet.
Kakvi su ovo papiri?
Zadaće koje moram pogledati.
Roberto, nešto ti moram reći. Oprosti, da dođem poslije?
Ne. Reci.
Dekan je bijesan. Pozvao je Rinaldija i Bragliju.
-Cure, minutu, molim vas. -Moramo izaći?
-Samo nakratko. -Žao mi je.
-Dobro. -Hvala.
Samo nakratko.
Dobro jutro.
Dakle, to je to. Okupljalište podzemlja.
Gle ove knjige. Kao da su u zatvoru.
Dodijalo mi je. Rekao je da neće dugo. Što ćemo?
A što možemo? Čekat ćemo.
Hajdemo kući.
Pušila si ovdje?
Nisam znala.
Nije bilo pepeljare?
Baš si sitničav.
Ovdje je sve napušteno.
I dalje je lijepo.
Kako lijepo?
Grozno je. Zar ne vidiš?
Hej, sjećaš se? Ovdje je bila pećnica za pizzu.
-Što? -Ovdje. Pećnica za pizzu.
Slastičarnica. Sjećaš se?
Ne sjećam se.
Imam ponudu za tebe.
Nudim ti posao.
Stvarno? Ne treba mi.
Vittò, ne gnjavi me. Inače ću otići kao što sam i došao. Dođi.
Kakav posao?
Costanzina prijateljica ima trudnu kćer.
Netko treba biti s njima dan i noć.
Vittò, jako su bogati.
To je zanimljiva ponuda. Morala bi se doseliti u Posillipo.
Posillipo?
Aha, to si ti htio, Andre.
To si oduvijek htio.
Ma što govoriš?
Htio si jebati bogatašice
i izgledati kao intelektualac, ali bez truda, je li?
Samo u teoriji.
Oprosti, ne shvaćam.
Podlac si.
Zavidiš drugima i ogovaraš ih.
Što nisi shvatio?
Ma koji si ti kurac da mi se tako obraćaš?
Na čemu se temelji tvoja etika?
To što si se kurvala s tim tipom…
-Kurvala? -Da!
Misliš da je to bila velika ljubavna priča.
Jebi se! Costanza ti je kurva!
Što si rekla?
-Ne. -Tko je kurva?
-Miči se. -Tko je kurva?
Da se nisi usudila!
-Kako se usuđuješ? -Ne! Pusti me! Propalico!
Hej!
Znaš zašto pizdiš?
Zato što sam dobio sve što sam htio.
Život kakav sam htio!
Dosta nam je tebe s Enzom i Posillipom!
I jebenom narukvicom!
Pusti me!
Da se nisi usudila!
Vittoria, htio sam ti pomoći.
Prekasno je.
Jedino dobro što si u životu učinio je…
Giannina.
Znam.
Evo nas.
Pazite kad izlazite.
Hvala, dušo.
-Hvala. -Nema na čemu.
Oprezno s ovim. Težak je.
Hvala.
Odvežite uže.
Dobro.
-Bok, Luca. -Hvala.
-Zdravo. -Hvala.
-Daj mi to. -Hvala.
-Ti ne želiš. -Ne.
Ta siva zgrada.
Ne znam koliko je uredno.
Znam da ću se ja morati pobrinuti za to.
Kao uvijek.
-Potrčimo! -Čekaj!
-Bok, Vincenzo! -Bok, Vincenzo!
Oprostite zbog hladnoće.
Prozor je otvoren jer curi plin.
Zbilja?
-Sviđa ti se? -Jako.
Odmorit ćemo se, a onda idemo na večeru s prijateljima.
-Dobro. -Ako nemate ništa protiv, ne idem.
Zašto?
Robè, ima pravo. Bit će joj dosadno.
Dragi su ljudi. Svidjet će ti se.
Već me dopratila.
Ne tjerajmo je na nešto što ne želi.
Od onih si koji uvijek misle da će im biti dosadno, a nikad nije.
Dobro, idem i ja.
Ovo je njihov broj.
Andrea?
Oduvijek postoje ljudi s vezama.
Kao i bogataši.
Unatoč tome ovo smo postigli zaslugama.
To znači da sustav, iako nije savršen, funkcionira.
Sposobni smo, možda imamo sreću.
Ali tko zna koliko je još ljudi zaslužilo biti ovdje, a morali su otići.
Da.
I vama, gospođice?
-Želite, profesore? -Ostavite bocu.
-Ja sam „gospođica”. Ti si „profesor”. -Mislio je da si studentica.
Kompliment neće pomoći. Više ne dolazimo ovamo.
-Smiri se. -Što ti je večeras?
Ništa, samo mi je dodijalo.
Neki sam dan bila u pošti.
Cura iza mene pitala je može li proći jer treba informaciju.
Naravno, pustila sam je.
A debeli tip koji je bio iza nas počeo se derati.
Jadnica mu je objasnila što je, a on joj je rekao da je drolja.
Prekipjelo mi je pa sam se umiješala.
Svađali smo se i prijetio mi je.
Rekao je da će mi, ako odmah ne odem,
polomiti noge.
-Što si učinila? -Pozvala sam upravitelja.
Ubod nožem to bi brzo riješio.
To bismo učinili tamo odakle smo mi došli.
To bi svatko učinio, svugdje.
Jer je to najlakše rješenje.
Nisam to mislila.
Ali kako ćeš se obraniti od krupnog, debelog muškarca?
Nažalost, nisam imala nož u torbici.
-Rado bih provjerio. -I ja.
Nepravda zahtijeva odlučan i tvrdoglav odgovor.
Takav si prema bližnjem? Kažem da ne bi trebao biti.
Nastaviš li, neću ustuknuti.
Srušiš li me, ustat ću.
A ako ja ne mogu ustati, ustat će drugi. Mnogi.
Na zlostavljanje ne možeš uzvratiti slabošću.
Pravednici mogu biti samo slabi. Imaju hrabrost bez snage.
To je slabost budala.
Katkad trebamo zakinuti Boga.
Onaj tko se najede previše mesa zasiti se.
Zato zažmiri na nepravdu.
Bravo. Drago mi je što to čitaš.
Ne moram mnogo čitati. Dobro pamtim.
Pravednici se moraju ponašati suludo i prodati štake i sve što imaju.
Sve dati bližnjima.
Udovicama, siročadi.
I neznancima.
Ako vjeruješ
samo to što ti se sviđa u evanđeljima i odbacuješ što ti se ne sviđa,
ne vjeruješ u evanđelja.
Vjeruješ u sebe.
-To je smiješno? -Ne smijem se smijati?
Smiješ.
Dobro. Pijmo i smijmo se.
Vincenzo!
Smijemo se jer slavimo.
-Giovannin 16. rođendan -Oho! Sretan rođendan!
Sretan rođendan
Sretan rođendan, draga Giovanna
Sretan ti rođendan
-Sretan rođendan. -Sretan rođendan.
Sretan rođendan.
-Bravo! -Hvala! Niste trebali.
Izvoli.
Spavat ću s otvorenim prozorima?
Da. Curi plin.
-Ali donio sam ti još pokrivača. -Hvala.
Drago mi je što si tu.
-Laku noć. -Laku noć.
Koju stranu želiš?
Spavat ću s Robertom.
Bit će ti udobnije.
Volim te.
I ja tebe.
Oprosti.
Nema problema. Uđi, gotova sam.
-Laku noć. -Laku noć.
-Prestani! -Ma kako to misliš?
-Da? -Da?
Skuhala sam kavu. Želite?
-Da! -Čekaj.
Ovako?
Hvala.
Hvala, Gianni.
Nikad neću zaboraviti ovo jutro.
-Hvala vama. -Na čemu?
Svemu. Zabavi, torti, svemu.
Hvala.
-Lijepa si, Giovà. -Istina je, Gianni. Predivna si.
Roberto me voli.
Ali ja njega volim puno više.
Odveo me iz mjesta na kojemu mi je bilo suđeno da ostanem
i prizvao me k sebi.
I sad samo to poznajem.
Ako se predomisli,
ako se povuče…
Više ne znam kako da budem ja.
Ali on zna tko je.
Takav je bio od malih nogu.
Ne možeš ni zamisliti kako je bilo kad bi progovorio.
Rosario, sin odvjetnika Sargentea zbilja je budala, ali…
Svi ga se boje, svi osim Roberta.
Roberto bi ga očarao.
Kao ono sa zmijama.
Umirio bi ga.
Vidjela si kako ga žene gledaju?
Kako su lijepe.
Kako su pametne.
Kao ta Michela.
Vidi se da je došla samo da bi razgovarala s njim.
Gianni, što ako ona zauzme moje mjesto?
Ubila bih se.
Morala bih se ubiti.
Čak i kad bih živjela više ne bih bila ništa.
Istina, svi ga gledaju s divljenjem.
Ali želi biti s tobom.
Posebna si.
Ako ostaneš ovakva, zauvijek će te voljeti.
Bože! Nemam narukvicu!
-Ma kako? -Ne znam!
-Ne znam gdje je. -Sigurno je kod Roberta.
Bila je u ovom džepu.
-Sigurna si? -Ni u što nisam sigurna.
Pogledaj ovdje.
Nije ovdje.
Nije ovdje!
Smiri se. Nazvat ćemo Roberta. Sigurno je kod njega.
O, Bože!
Ispričavam se.
Vittoria će me ubiti ako je ne nađem.
Nazvat ćemo ga odmah. Bez brige.
Ne javlja se.
Sigurno je s Michelom.
Zovi opet.
Možeš li ti? Zbilja ću poludjeti!
Nula, dva, sedam, šest, jedanaest, dvadeset tri, devet, pet.
Halo? Zdravo.
Ja sam. Sve je u redu.
Ne mogu naći narukvicu. Možeš li pogledati je li kod tebe?
Dobro. Pričekat ću.
-Mislim da je Michela ondje. -Prestani.
Da.
Ajme! Hvala, Robè!
Našao ju je u kupaonici.
Već mi fališ.
Dobro, ali i nazovi me.
Dobro. Zdravo.
Hvala Bogu!
Ali sad se ne mogu suočiti s Vittorijinim pitanjima.
Nemoj joj reći.
Ali nemam narukvicu.
Ne možeš živjeti pod takvim stresom.
Znam. Stalno sam nervozna.
Znaš o čemu sam sad razmišljala?
Što ako Michela dođe Robertu i uzme narukvicu?
Ma što je ovo?
Giovà!
Od stresa čupaš kosu.
Ne čupam je! Sama ispada! Umirem!
Nitko ne umire od malo kose koja ispada.
Otpratit ću te do busa.
-Dobro? -Dobro.
Reci Vittoriji da si otišla u razgledanje.
-Odugovlači. -Dobro.
Što ako Vittoria pita?
Bez brige, odmori se. Prepusti to meni.
Znaš li što si ti? Sjeban si!
Sjeban si!
Katkad nešto učinimo a da i ne znamo razlog,
ako razlog uopće postoji.
Giuliani hitno treba narukvica.
Dolazim po nju.
Bez brige. Rado ću doći po nju.
U 22:08. Hoćeš li doći po mene?
Chérie, nazovi me ako to vidiš
I vjeruj da ovaj vlak
Ako ga propustiš Više nikad nećeš uloviti…
-Ovo je zauzeto? -Da, žao mi je.
Nisi došao na kolodvor.
Radio sam i nisam znao koliko je sati.
Zašto čitaš sve to?
Jer sam ljudsko biće.
Zato se bojim
i zbunjen sam
i smeten.
Plaši li te proučavanje Boga?
Bog je strašan.
Naš strah.
Naša zbunjenost.
Naša smetenost.
I ja sam to pokušala proučiti kad si mi prvi put spomenuo. Da shvatim.
Bog mi je već dodijao.
Ne shvaćam ga.
I nećeš jer je on Bog.
Kakav bi inače on Bog bio?
Misliš da ćeš ga ti ikad shvatiti?
Onda me ne zanima.
Želim shvatiti.
Prekratke rečenice su beskorisne.
Daj si vremena.
Jesi li umorna?
Jesam.
Želiš li spavati sa mnom?
Ne. Spavat ću na kauču.
Sigurna si?
Jesam.
Zašto si se vratila?
Više ni sama ne znam.
Evo narukvice. Laku noć.
Narukvicu mi je dao kao da je pasta za zube ili ručnik.
Nije ni spomenuo Giulianu.
Kao da ju je izbrisao.
Zapitala sam se je li to zbilja tako lako.
„Umrijeti u životu drugih ljudi bez kojih ne možemo živjeti?”
O, Bože! Gianni!
Kako je Giuliana?
Nešto joj je s kosom.
Znam.
Bila si dobra s njom.
Jako dobra.
Voli te.
I ja te volim.
Razmišljala sam.
Ako si takva zahvaljujući tati,
možda ipak nije totalni šupak.
Kako si ti?
Našla sam novi posao.
Bit ću sluškinja Costanzinoj prijateljici.
Dan i noć. Selim se k njoj.
U Posillipo?
U Posillipo. Okružena finim gospođama.
A ovaj stan?
Voliš ga.
Mrziš Posillipo i ljude koji tamo žive.
Moram napustiti ovaj mauzolej. Inače ću i ja umrijeti.
Dobro. Donijela sam Giulianinu narukvicu.
-Slučajno je završila kod mene. -Zadrži je.
Giulianina je.
Ne sviđa joj se.
Zašto si joj je dala?
Jer je bila napeta.
Ova je narukvica bila tvoja otkako si se rodila.
Dobro.
Zdravo.
-Gianni. -Da?
Dođi.
Nemoj se tek tako potrošiti.
Dobro ovo čuvaj.
Prije nego što daš, procijeni je li dobar ili loš.
Ako to tek tako daš,
tvoj otac i ja ćemo te istući.
Jasno?
Nemoj biti kao ja.
Nisi li ti vjerna mrtvom čovjeku sve ove godine?
Samo sam Enza voljela.
Ali u ovom gradu
slobodna žena je kao komad mesa bačen vukovima.
Ništa ne preostane. Ništa.
Ne znaš s koliko sam neznanaca i bezveznjaka završila u krevetu.
Jedan bi mi donio namirnice, malo mozzarelle.
„Vittoria, našao sam ovu lijepu narukvicu. Nagodio sam se.”
Jedan mi je popravio perilicu.
Bojler se pokvario.
„Ciro, hladno je. Možeš ga popraviti?”
„Mogu, Vittoria. Nema problema.”
„Hvala, Ciro. Jesi za kavu?”
A onda…
Teta, zašto si mi lagala?
Jer je zvučalo lijepo.
Što radiš?
Glumim seosku budalu.
Svi odlaze. Zašto ti ne odeš?
Aha, odlazim i ja.
Ali kamo?
Ne znam.
Majčina sam kopija.
Sve prihvaćamo jer smo nesposobni za bilo što.
Znaš što?
Čim Vittoria ode, uzet ću tatinu fotografiju…
i baciti je.
Idi k Toninu.
Toninu?
Tonino misli samo na sebe.
Nije ga briga za mene, mamu, Giulianu, nikoga.
Daj mi Rosariov broj.
Ševit ćeš se s njim?
Naći ću ga sama ako mi ga ne daš.
Reći ću mu da si bio ljubomoran.
A ja ću reći Vittoriji pa ćemo vidjeti.
Zakuni se da ćeš joj reći.
-Bok, Nello. -Bok, Giovanna.
„Draga Giovanna. Nisam ti rekla istinu.
Ne sramim se što sam pala u školi.
Moji su se roditelji sramili.
Ja sam sretna.
Želim odustati od škole
i cijeli život pisati.
Nije me briga za sramotu.
Moji se roditelji boje da ih neću biti dostojna.
Ne znaju da imam druge razloge za sram.
Ne želim biti dostojna. Želim biti nedostojna.
Želim loše završiti.
Svladala sam gađenje
i našla se s tipom koji je neko vrijeme radio u našem vrtu u Posillipu.
Bilo je grozno.
Slina mu je imala okus na kanalizaciju i stalno je psovao.
Ali bar sam to obavila.
I napisala sam priču o tome.
Ali ne želim da je još pročitaš
jer si još djevica pa bi ti bilo odbojno.
Što je?
Ne možemo se ljubiti?
-Ne sviđa ti se to? -Ne.
Ali svima se sviđa.
Bilo bi mi drago i kad mi ne bi dirao cice.
-Ali u redu je ako baš moraš. -Ništa ne moram.
Takni me.
Je li to u redu?
Da.
Onda, Gianni, što voliš?
Reci mi. Ne želim te uzrujati.
Mogu li ostati odjevena?
Za vođenje ljubavi moraš se svući.
Bilo bi mi draže ako mogu ostati odjevena.
Moraš svući donje rublje.
Dobro?
Dobro.
To se ne radi tako.
Znam, ali ovo trebam kao uslugu.
-Malo ću te dirati. -Ne.
-Ne znaš kako se to radi. Boljet će me. -Dobro mi to ide.
Ljubazan si, hvala. Ali ne vjerujem ti.
Gianni, boljet će te ako te prije malo ne budem dirao.
Lijepo je to što imaš među nogama.
-Jesi li vrisnula? -Nisam.
-Je li boljelo? -Nije.
Nastavi. Samo nemoj da zatrudnim.
Bez brige. Samo se opusti.
Završio si?
Jesam.
Peče.
Ti si kriva.
Moglo je biti bolje.
Točno sam ovako htjela.
Imaš lijepe zube.
Zafrkavaš me?
Ne, zbilja. Sviđaju mi se.
Napisala sam puno priča.
Jedna je o dvije sestre.
Prijateljica često prespava kod njih.
Starija sestra čeka da mlađa zaspi,
kako bi se uvukla gošći u krevet i spavala s njom.
Mlađa se bori sa snom.
Pati što je njih dvije isključuju.
Ali tad se prepusti.
No jedanput je glumila da spava.
U tišini i osami
slušala je njihovo šaputanje.
I njihove poljupce.
Otad je glumila da spava kako bi ih špijunirala.
I uvijek bi,
kad bi njih dvije napokon zaspale,
plakala.
Giovanna,
ako me voliš kako kažeš,
čekam te na onome mjestu.
Gianni, popij kavu.
Vidimo se, Rosà.
Moramo potrčati.
NA TEMELJU ISTOIMENOG ROMANA ELENE FERRANTE
Kad si malen, sve ti izgleda veliko.
Kad odrasteš, sve ti izgleda maleno.
Svakom svoje.
Nitko ne zna.
Svakom svoje.
Nitko ne zna.
Svakom svoje.
Nitko ne zna.
Kad si malen, sve izgleda veliko.
Kad odrasteš, sve izgleda maleno.
Svakom svoje.
Nitko ne zna.
Svakom svoje.
Nitko ne zna.
Svakom svoje.
Prijevod titlova: Ivan Zorić