A NETFLIX SOROZATA
Van cukorkád?
Van, a számban. Kell?
Hé!
- Tessék! - Köszi.
Felnézek rád.
Miért?
Nem cicomázod magad. Jól érzed magad úgy, ahogy vagy.
Ez nem igaz.
Nagyon okos vagy.
És nagyon fogékony.
Elég!
Ne nevessetek!
Roberto ragaszkodott hozzá, hogy te kísérj el.
Persze, mert így társaságod is van, és aggódnia sem kell.
Giovà, ne játszd a hülyét!
- Pihenjünk még egy kicsit! - Nem tudok.
Esküszöm, túlzottan izgulok.
Feltegyem?
Miért ne?
Mindig aggódom.
Vittoria őrjöng, ha nem viselem.
Aztán meg nyaggat, nehogy elveszítsem.
Vigyázz rá!
- Tetszik? - Nem.
Miért?
- Nem tudod? - Nem.
Ezt a karkötőt az apám adta Vittoria anyjának, miután ellopta a nagyimtól.
Anyám anyjától, aki nagyon beteg volt.
Az apád? Enzo?
Igen, titokban ellopta tőle.
- Vittoria tud erről? - Persze.
- És az anyád? - Ő mondta el.
Sosem volt sok pénzünk,
de az apám olyan ember volt, aki szeretett kérkedni az idegenek előtt.
Az viszont nem érdekelte, hogy megbántja azokat, akik szeretik.
Az anyám sokat szenvedett miatta.
Vittoria is.
Vittoria?
Vittoria nem szenved, Giannì.
Mások szenvednek miatta.
Engem ez a karkötő mindig a rossz napokra emlékeztet.
A fájdalomra.
Ideges leszek tőle.
És még balszerencsét is hoz.
Szerintem a tárgyak nem tehetnek semmiről. Nekem tetszik.
Fogadni mertem volna. Robertónak is tetszik.
Segítesz?
Kösz.
- Szia! - Szia!
- Hadd segítsek! Add ide! - Köszi.
- Mit tettél bele? - Elég sok mindent.
- Szia! - Szia!
Menjünk!
- Milyen volt az út? - Egész jó.
Kicsit hosszú, de szórakoztattuk egymást.
- Giovà, add ide a táskád! - Nem.
- Szívesen vinném. - Nem nehéz.
- Oké. - Azért kösz.
6. FEJEZET IGAZSÁG
- Jó napot, professzor úr! - Jó napot!
Jó napot!
Várj! Vigyél magaddal!
- Jó napot! - Sziasztok, lányok!
Itt is volnánk.
- Mi ez a rendetlenség? - Tudom, de túl sok a dolgom.
Mi ez a sok papír?
Kijavítandók, elolvasandók…
Roberto! Mondanom kell valamit. Jaj, bocsánat! Jöjjek vissza később?
Nem. Mondd csak!
A rektor dühös. Rinaldit és Bragliát is hívatta.
- Lányok, kérhetek egy percet? - Kimenjünk?
- Csak egy percre. - Bocsánat!
- Oké. - Kösz.
Csak egy perc.
Jó napot!
Szóval ez az. A felforgatók fészke.
Nézd a könyveket! Mintha börtönben lennének.
Elegem van. Azt mondta, csak egy perc. Mit csináljunk?
Mit csinálnánk? Várunk.
Hazamegyünk?
Rágyújtottál itt bent?
Nem tudtam.
Nem volt hamutartó?
Ne kötekedj már!
Micsoda elhagyatott hely.
Attól még szép.
Ez szép?
Undorító. Nem látod?
Emlékszel, hogy itt volt a kemence a pizzasütéshez?
- Mi? - Itt. A kemence.
A fagyis. Emlékszel?
Nem emlékszem.
Volna egy ajánlatom.
Egy állásajánlat.
Tényleg? Nincs rá szükségem.
Vittò, ne baszakodj, mert visszafordulok! Na!
Miről lenne szó?
Costanza egyik barátnőjének a lánya gyereket vár.
Kell nekik valaki, aki éjjel-nappal tud segíteni.
Vittò, nagyon gazdagok.
Ez egy nagyon jó ajánlat. Posillipóba kellene költöznöd.
Posillipóba?
Ezt akartad, Andrea.
Mindig is ezt akartad.
Miről beszélsz?
Gazdag nőket akartál dugni,
hogy zavartalanul játszhasd az értelmiségit, igaz?
Csak elméletileg.
Bocs, de nem értem.
Szánalmas vagy. Irigykedsz másokra, és kibeszéled őket a hátuk mögött.
Mit nem értesz?
Ki a fasz vagy te, hogy így beszélsz velem?
Mi a fasz alapján prédikálsz?
Csak azért, mert a kurvája voltál annak a...
- A kurvája? - Igen.
És azt hiszed, micsoda nagy szerelem volt.
Baszd meg! A te nőd a kurva!
Mit mondtál?
- Jaj! Ne! - Ki a kurva?
- Hagyjál! - Ki a kurva?
Vigyázz a pofádra!
- Ne merészeld ezt mondani rá! Érted? - Hagyjál! Te senki!
Hé!
Tudod, mi basz fel téged?
Hogy nekem minden sikerült az életben. Hogy olyan életem van, amilyet akartam!
Te meg elbasztad Enzóval, Posillipóval!
Ezzel a kibaszott karkötővel!
Hagyj békén!
És vigyázz a pofádra!
Vittò, én segíteni akartam neked.
Már túl késő.
Az egyetlen jó dolgot, amit az életedben csináltál:
Giannina.
Tudom.
Itt vagyunk.
Óvatosan szálljatok ki!
Köszi, édesem.
- Köszönöm. - Szívesen.
Erre figyelj, mert nehéz!
Köszönöm.
Oldozd el!
Oké.
- Szia! Kösz. - Szia!
- Köszönjük.
- Add ide! - Köszi.
- Te nem adod. - Nem.
Az a szürke épület lesz az.
A rendért nem kezeskedem.
Na ja. Gondoltam, hogy lesz mit csinálnom.
Mint mindig.
1931
- Fussunk, lányok! - Várj!
- Szia, Vincenzo! - Jó napot!
Bocsi a hidegért. De nyitva kellett hagynom az ablakot gázszivárgás miatt.
Ez most komoly?
- Tetszik? - Nagyon.
Kicsit pihenünk, aztán elmegyünk vacsorázni a haverokkal, jó?
- Oké. - Ha nem bánjátok, én itt maradnék.
Miért?
Robè, igaza van. Csak unatkozna.
Jó fejek. Bírni fogod őket.
Épp elég, hogy elkísért.
Ne erőltessünk rá olyat, amit nem akar.
Szerintem te csak azt hiszed, hogy unatkozol, pedig nem így van.
Jó. Eljövök.
Ez a telefonszáma.
Andrea?
Mindig voltak protekciósok.
Meg gazdagok.
Mi viszont a saját érdemünkből jutottunk el idáig.
Nem tökéletes a rendszer, de működik.
De szerencsénk is volt. Hányan vannak,
akik ugyanígy megérdemelték volna, mégis haza kellett menniük?
Igen.
Önnek, kisasszony?
- És önnek, professzor úr? - Hagyja itt az üveget!
- Én kisasszony, te professzor úr. - Biztos diáknak nézett.
Ez a bók gyenge mentség. Ide nem jövünk többet.
- Nyugi! - Mi van veled ma este?
Semmi, csak elegem van.
A minap sorban álltam a postán.
Egy lány megkérdezte, előre engedném-e, hogy megkérdezzen valamit.
Nyilván előre engedtem.
Erre egy mögöttünk álló nagydarab férfi elkezdett kiabálni.
A lány elnézést kért, elmagyarázta a helyzetet, de az leribancozta.
Nem bírtam tovább, és közbeléptem. Veszekedtünk, és a fickó megfenyegetett.
Azt mondta, ha nem húzom el a csíkot azonnal,
eltöri a lábam.
- Erre te? - Hívattam az igazgatót.
Elég lett volna beledöfnöd egy bicskát.
Ahonnan mi jövünk, ott ezt tették volna, nem?
De igen. És nem csak ott. Mindenhol így tennének.
Mert ez a legegyszerűbb.
Nem így értettem.
Mégis hogy véditek meg magatokat egy nagydarab férfival szemben?
Sajnos nem hordok magammal bicskát a táskámban.
- Ezt szívesen ellenőrizném. - Én is.
Az igazságtalanságra határozottan, elszántan kell válaszolni.
Te ezt teszed a felebarátoddal? Szerintem nem szabad.
És ha továbbra is ezt teszed, én akkor is ellenzem.
És ha a földre löksz, én felállok.
És ha nem tudok felállni, majd felállnak mások. És megint mások.
A bántalmazásra nem reagálhatsz gyengeséggel.
Az igazaknak gyengéknek kell lenniük. A bátorságuk erőszakmentes.
A gyengeség baromság.
Nem kéne mindig Isten kedvében járni.
Aki túl sok húst kap, az eltelik.
És ezért nézi el az igazságtalanságot.
Okos vagy. Örülök, hogy sokat olvasol.
Nem kell sokat olvasnom. Jó a memóriám.
Az igazak tegyenek őrült dolgokat! Adják el az összes templomot és mindent!
Adják oda a felebarátjuknak!
Az özvegyeknek, az árváknak. És az idegeneknek.
Ha csak szemezgetsz az evangéliumokból, és azt, ami nem tetszik, elutasítod,
akkor igazából nem hiszel benne. Akkor csak magadban hiszel.
- Viccesnek találod? - Nem nevethetek?
Dehogynem.
Ez az. Igyunk és nevessünk!
Vincenzo!
Nevessünk és ünnepeljünk! Mert ma van Giovanna 16. szülinapja.
Boldog szülinapot!
Boldog szülinapot !
Boldog szülinapot Giovannának !
Boldog szülinapot !
- Isten éltessen! - Isten éltessen!
Boldog szülinapot!
- Éljen! - Köszönöm. Nem kellett volna.
Tessék.
Nyitott ablaknál kell aludnom?
Jobb lenne. A gázszivárgás miatt.
- Több plédet is adtam. - Kösz.
Jó, hogy eljöttél.
- Jó éjszakát! - Jó éjszakát!
Melyik oldalon akarsz aludni?
Én Robertóval alszom.
Így jobban elférsz.
Szeretlek!
Én is.
Bocs.
Semmi baj! Gyere csak be! Én már kész vagyok.
- Jó éjt! - Jó éjt!
- Hagyd abba! - Hogyhogy?
- Igen? - Igen?
Főztem kávét. Kértek?
- Igen! - Várj!
Így?
Köszi.
Köszi, Giannì.
Istenem, sosem felejtem el a mai reggelt.
- Én köszönöm. - Mit?
Mindent. Az ünneplést, a tortát, mindent.
Kösz, édesem.
- Nagyon szép vagy, Giovà. - Igen, Giannì. Gyönyörű vagy.
Roberto szeret engem.
De én jobban szeretem őt!
Mert felemelt maga mellé onnan, ahová a sors rendelt.
Már nem tudnék máshol meglenni.
Ha meggondolná magát,
és eltávolodna tőlem,
én nem lennék többé önmagam. Ő persze nincs így ezzel. Ő sokkal erősebb.
Kis kora óta. Emlékszem.
El sem tudod képzelni, mi volt, amikor csak megszólalt.
Igaz, hogy Rosario, Sargente ügyvéd fia egy hülye,
de mindenki fél tőle, csak Roberto nem.
Roberto megbabonázta.
Mint egy kígyót.
Képes volt lenyugtatni.
Láttad, hogy néznek rá a nők? És hogy milyen szépek ezek a nők?
És milyen okosak.
Például Michela.
Csak azért van ott, hogy vele beszélhessen.
Giannì, mi lesz, ha átveszi a helyemet?
Akkor öngyilkos leszek. Akkor biztos megölöm magam.
Mert minek élnék? Nélküle én senki sem lennék.
Igazad van. Csodálattal csüngenek rajta.
De ő veled akar lenni.
Te különleges vagy.
Ha ilyen maradsz,
mindig szeretni fog.
Úristen, Giannì! Nincs meg a karkötő!
- Hogyhogy? - Nem tudom!
Hova tehettem?
- Biztos Robertónál hagytad. - Nem, itt volt. A táskám zsebében.
- Biztos? - Semmiben sem vagyok biztos.
Nézd át ezt!
Itt nincs.
Nincs sehol!
Nyugi! Felhívjuk Robertót, és kiderítjük. Biztos ott hagytad.
Úristen!
Elnézést! Bocsánat!
Elnézést!
Vittoria kinyír, ha nem találom meg.
Felhívjuk, és minden rendben lesz. Ne aggódj!
Nem veszi fel.
- Szerintem Michelával van. - Próbáld még egyszer!
Tárcsáznál te? Mert én mindjárt megőrülök.
Nulla, kettő, hét, hat, tizenegy, huszonhárom, kilenc, öt.
Halló? Szia!
Igen, én vagyok az. Nem, minden rendben.
Csak nem találom a karkötőmet. Megnéznéd, nem hagytam-e ott?
Oké. Várok.
- Szerintem ott van Michela. - Hagyd abba!
Igen.
Úristen! Robè, még szerencse.
A fürdőben hagytam.
Már most hiányzol.
Igen, de te is hívjál!
Jó. Szia!
Hála Istennek!
Képtelen vagyok hazamenni, és válaszolgatni Vittoriának.
Ne mondd el neki!
- Na jó, de nincs nálam a karkötő. - Túl sokat idegeskedsz. Nem élhetsz így.
Tudom. Mindig ideges vagyok.
Tudod, mire gondoltam az előbb?
Hogy mi van, ha Michela odamegy és elveszi a karkötőt?
Ez meg mi?
Giovà!
Idegességedben még a hajadat is kitépted.
Nem. Magától hullott ki! Nézd meg! Meg fogok halni!
Ugyan már! Ettől még nem fogsz meghalni.
Elkísérlek a buszhoz.
- Jó? - Oké.
Mondd azt Vittoriának, hogy körbenéztél a városban!
- Még ne menj haza! - Oké.
- És ha Vittoria kérdezősködik? - Ne aggódj! Majd én elintézem.
Tudod, mi vagy? Egy faszkalap!
Egy igazi faszkalap!
Olyan dolgokat teszünk, amiknek nem tudjuk az okát.
Már ha van egyáltalán.
Giulianának sürgősen kell a karkötő.
Eljövök érte. Most indulok.
Ugyan dehogy! Szívesen visszajövök.
22:08-kor. Kijössz értem?
- Foglalt? - Igen, sajnálom.
Nem jöttél ki elém.
Dolgoztam, és elvesztettem az időérzékem.
Miért tanulsz és olvasol annyi mindent?
Mert ember vagyok.
Ezért félek, össze vagyok zavarodva,
és meg vagyok döbbenve.
Félelemmel tölt el Isten?
Isten félelmetes.
Ő a félelmünk oka.
A zavarodottságunk és a döbbenetünk oka.
Én is próbáltam tanulmányozni, miután beszéltünk. Hogy jobban megértsem.
Elegem van Istenből.
Nem értem.
Azért nem érted, mert Isten.
- Milyen Isten lenne, ha megértenéd? - Szerinted te sem fogod megérteni?
Akkor nem is érdekel.
Én érteni akarom.
A túl egyértelmű mondatok hasztalanok.
Adj időt magadnak!
Fáradt vagy?
Igen.
Akarsz velem aludni?
Nem. Jó lesz a kanapén.
Biztos?
Igen.
Miért jöttél vissza?
Már magam sem tudom.
Itt a karkötő. Jó éjt!
Úgy adta oda a karkötőt, mint egy fogkrémet vagy egy törölközőt.
Giulianát meg sem említette.
Mintha kitörölte volna.
Ennyire könnyű lenne?
Kitörlődni azoknak az embereknek az életéből, akik nélkül nem tudunk élni?
Jaj! Giannì!
Hogy van Giuliana?
Kicsit gyengélkedik. Valami nem stimmel a hajával.
Tudom.
Rendes voltál vele.
Nagyon rendes.
Nagyon szeret téged. És én is.
Arra gondoltam,
ha az apád ilyen gyereket tudott csinálni, akkor talán nem is teljesen seggfej.
És te hogy vagy?
Új munkát találtam.
Costanza egyik barátnőjének fogok segíteni.
Éjjel-nappal. Odaköltözöm.
Posillipóba?
Igen. Az úri hölgyek közé.
És a lakásod?
Imádod ezt a helyet.
Posillipót és az ott lakókat meg utálod.
Itt kell hagynom ezt a mauzóleumot. Különben én is megpusztulok.
Na jó. Visszahoztam Giuliana karkötőjét.
- Véletlen az én táskámba került. - Tartsd meg!
Giulianáé.
Neki nem tetszik.
Akkor miért adtad neki?
Mert ideges volt.
Ez a karkötő a tiéd, a születésedtől fogva.
Jó.
Szia!
- Giannì! - Tessék?
Gyere ide!
Becsüld meg magad!
Ne add magad könnyen! Érted?
Nagyon vigyázz erre!
Gondold meg, hogy megérdemli-e az, akinek odaadod!
Ha eltékozlod,
apád és én szétrúgjuk a segged.
Megértetted?
Ne kövesd a példámat!
De hiszen te olyan régóta hű vagy egy halotthoz!
Én egyedül Enzót szerettem.
De ebben a városban
egy egyedülálló nő olyan, mint egy húscafat a kutyák között.
Semmi sem marad belőle. Semmi.
Fogalmad sincs, hány idegennel és senkiházival kellett ágyba bújnom.
Az egyik bevásárolt nekem, a másik mozzarellát hozott.
„Vittò, nézd ezt a gyönyörű nyakláncot! Jó áron szereztem.”
Volt, aki megjavította a mosógépemet. Vagy ha elromlott a kazán:
„Ciro, hideg van. Megcsinálnád?”
„Persze, Vittò, ne aggódj! Megcsinálom.”
„Kösz, Ciro. Kérsz egy kávét?”
Aztán…
Akkor miért hazudtál nekem?
Mert jobban hangzott.
- Mit csinálsz? - Játszom a falu bolondját.
Mindenki elmegy. Te miért maradsz itt?
Én is elmegyek.
De hova menjek?
Mit tudom én.
Ugyanolyan vagyok, mint anyám.
Mindent lenyelünk, mert tehetetlenek vagyunk.
Tudod, mit?
Amint Vittoria elmegy, fogom apám fényképét…
és kidobom.
Menj el Toninóhoz!
Toninóhoz?
Ő csak magával törődik.
Leszarja, mi van velem, anyával, Giulianával.
Add meg Rosario számát!
Dugni akarsz vele?
Ha nem adod meg te, megszerzem mástól.
És beköplek neki, hogy féltékeny voltál.
Én meg Vittoriának köplek be. Aztán meglátjuk.
Esküdj is meg, hogy elmondod neki!
- Üdv, Nello! - Szia!
„Kedves Giovanna! Nem mondtam el neked az igazat.”
Nem szégyelltem, hogy megbuktattak.
A FELNŐTTEK HAZUG ÉLETE
Csak a szüleim szégyenkeztek.
Én örülök.
Nem akarok iskolába járni. Minden időmet írással akarom tölteni.
Mi a szarért szégyenkeznék?
A szüleim félnek, hogy nem leszek méltó hozzájuk.
Nem tudják, hogy ennél durvább dolgokat is tettem.
Nem akarok méltó lenni. Én méltatlan akarok lenni.
Csúnyán akarom végezni.
Leküzdöttem az undoromat,
és találkoztam azzal a fickóval, aki egy ideig nálunk volt kertész.
Undorító volt.
Olyan volt a nyála, mint a szennyvíz, és egyfolytában káromkodott.
De legalább túlestem rajta.
És írtam róla egy történetet.
De még nem szeretném, ha elolvasnád,
mert még szűz vagy, és elvenné a kedved.
SARGENTE
- Mi a baj? - Lehetne, hogy nem csókolózunk?
- Nem szereted? - Nem.
Mindenki szereti.
Megköszönném, ha a melleimet sem fogdosnád.
De ha muszáj, nem baj.
Semmit sem muszáj.
Fogd meg!
Így jó?
Igen.
Akkor mit szeretnél?
Mondd meg! Nem akarom, hogy kellemetlen legyen.
Rajtam maradhat a ruha?
A szexhez le kell vetkőzni.
- De ha lehetne ruhában, az jobb lenne. - A bugyidat mindenképp le kell venned.
Így jó?
Jó.
De ezt nem így kell csinálni.
Jó, de szívességként kérem.
- Én is megérintelek, jó? - Nem.
- Nem értesz hozzá, és fájni fog. - Én jó vagyok ebben.
Kedves vagy, kösz. De nem bízom benned.
Giannì, ha nem nyúlok hozzád, akkor tényleg fájni fog.
Milyen csodás dolog van a lábad között.
- Sikoltottál? - Nem.
- Fájt? - Nem.
Folytasd! De ne ejts teherbe!
Ne aggódj! Lazulj el, oké?
Elmentél?
Igen.
Éget!
Te tehetsz róla, Giannì.
Jobb is lehetett volna.
Én pont így akartam.
- Milyen szép fogad van. - Te most gúnyolódsz?
Nem, tényleg. Tetszik.
Sok történetet írtam.
Az egyik két lánytestvérről szól. Van egy barátnőjük, aki gyakran alszik náluk.
Az idősebb megvárja, hogy a húga elaludjon,
és akkor átmászik a vendégük ágyába.
A fiatalabb próbál ébren maradni.
Szenved attól, hogy kirekesztik.
De végül elalszik.
Ám egyszer úgy tesz, mintha aludna.
És így, ebben a csendben magányosan
hallgatja, ahogy suttognak.
És csókolóznak.
Attól fogva mindig alvást színlel, hogy kifigyelje őket.
És mindig,
amikor azok ketten végre elalszanak,
sírdogál kicsit.
Giovanna! Ha tényleg úgy szeretsz, ahogy mondod,
várlak a megbeszélt helyen.
Giannì, igyál egy kávét!
Vigyázz magadra, Rosà!
Futnunk kell.
ELENA FERRANTE AZONOS CÍMŰ REGÉNYE ALAPJÁN
Amikor kicsi vagy, minden hatalmasnak tűnik.
Felnőttként viszont minden semmiségnek tűnik.
Mindenki úgy él, ahogy neki tetszik.
Senki sem tudja.
Mindenki úgy él, ahogy neki tetszik.
Senki sem tudja.
Mindenki úgy él, ahogy neki tetszik. Senki sem tudja.
Amikor kicsi vagy, minden hatalmasnak tűnik.
Felnőttként viszont minden semmiségnek tűnik.
Mindenki úgy él, ahogy neki tetszik.
Senki sem tudja.
Mindenki úgy él, ahogy neki tetszik. Senki sem tudja.
Mindenki úgy él, ahogy neki tetszik.
A feliratot fordította: Dobosiné Rizmayer Rita